Номер провадження: 22-ц/813/521/26 
Справа № 522/8568/23
Головуючий у першій інстанції Косіциної В.В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
30.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
учасники справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідачі —  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_2 , 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року,
за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В травні 2023 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якої зазначило, що між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 260000,00 доларів США на строк з 14.09.2007 по 13.09.2022 або по день визначений в п.3.3.11 Кредитного договору зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 15% річних (відповідно до п.1.1 Кредитного договору), а позичальник зобов?язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно з умовами кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 313-Ф/07-P від 14 вересня 2007 року, згідно якого ОСОБА_2 зобов?язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов?язань по кредитному договору № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року. У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, АБ «Укргазбанк, звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року у справі № 2-2712/11 позовні вимоги АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були задоволені. Стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14.09.2007 року в сумі 316500,03 доларів США та 435536,47 гривень, судові витрати по сплаті державного мита розмірі 170 гривень, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 гривень.
Позивач посилається, що вищезазначене судове рішення не виконано, що підтверджується виписками із рахунків ОСОБА_1 та постановою про відкриття виконавчого провадження № 62994316 на виконання виконавчого листа № 2-2712/1/2011.
Зазначає, що враховуючи триваюче невиконання підтвердженого рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 грудня 2011 року у справі № 2-2712/11 зобов?язання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з виконання передбачених кредитним договором та договором поруки зобов`язань, у банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 313-Ф/07 від 14 вересня 2007 року на суму несплаченої відповідачами заборгованості за цим кредитним договором, що включає кредит та проценти, позивачем нараховано три проценти річних за період з 24.02.2019 по 23.02.2022 року у розмірі 27838,70 доларів США.
Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 3 відсотки річних за час прострочення грошового зобов?язання у розмірі 27838,70 доларів США та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суду м. Одеси рішенням від 03 червня 2024 року позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнив частково. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» три відсотки річних за прострочення виконання рішення суду у розмірі 17147,81 доларів США. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суму сплаченого судового збору пропорційну задоволеним позовним вимогам у розмірі 9404 гривні 99 копійок.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України може також виникати на підставі рішення суду. Предметом спору є стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі №2-2712/11, а за невиконання умов кредитного договору № 313-Ф/07 від 14.09.2007 року, що забезпечений договором поруки № 313-Ф/07 від 14.09.2007 року, тому саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на думку суду є належними відповідачами у справі № 522/8568/23. Суд встановив, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. перебуває виконавче провадження № 62994316, розпочате 09.09.2020 року на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2-2712/1/2011 від 14.08.2018 року, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження, тобто, строк примусового виконання рішення не пропущено, а стягнення трьох відсотків річних є акцесорним, тобто, повністю залежить від основного зобов`язання, суд вважав, що позивачем дотримано строки позовної давності. При цьому, суд не погодився з періодом за який позивач просить стягнути відсотки та інфляційні втрати, оскільки, позовна заява надійшла до суду 03.05.2023 року, а право нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, суд вважав законною вимогу про стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення суду за період з 04.05.2020 року по 23.02.2022 року, а тому загальна сума трьох відсотків річних, нарахованих за період з 04.05.2020 року по 23.02.2022 року на думку суду становить 17147,81 доларів США.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2024 у справі № 522/8568/23 як таке, що прийнято з надмірним формалізмом, без урахування фактичних обставин справи та не застосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
ПАТ АБ «Укргазбанк» в апеляційній скарзі просить прийняти постанову, якою скасувати рішення Приморського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог у розмірі 10690,89 дол. США у справі № 522/8568/23 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АБ «Укргазбанк» у розмірі 10690,89 дол. США задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга  ОСОБА_2 вмотивована тим, що судом першої інстанції не враховано постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року у цивільній справі 2-2712/11 відповідно до якої АБ «Укргазбанк» відмовлено в поновленні строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, а тому він мав бути не прийнятий приватним виконавцем до виконання. Посилається, що виконавчі провадження відкриті як на позичальника ОСОБА_1 , так і поручителя ОСОБА_2 , серед них НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 та інші. Зазначає, що ні в позові ПАТ АБ «Укргазбанк», ні в доданих до позову документах не відображено розмір коштів повернутих кредитору за рахунок майна співвідповідача ОСОБА_2 , яке було реалізовано на прилюдних торгах приватними виконавцями, зокрема, шляхом електронних торгів навіть по заниженій ціні втричі, продано майна поручителя на суму 1134620,00, проте банк розрахунок суми заборгованості робить виходячи з судового рішення 2011 року. Вважає, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. Вважає, що надана банком виписка є неналежним доказом, оскільки у виписці не відображається залишок на кінець поточного робочого дня чи місяця, а також загальна сума дебетових і кредитових оборотів, відсутня інформація про списану/зараховану суму за рахунком, назву контрагента, призначення платежу за цією операцією, а також залишок коштів на рахунку.
Посилається, що з моменту відкриття виконавчого провадження поручитель ОСОБА_2 був позбавлений можливості будь-яким чином задовольнити вимоги кредитодавця за відсутності права розпорядження власним майном, яке було обмежено діями приватного виконавця. Тим більш, що арештоване майно поручителя за своєю вартістю перевищувало суму боргу боржника ОСОБА_1 . Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що боржник не має впливу на дії приватного виконавця і не може регулювати процес примусової реалізації на прилюдних торгах, в діях ОСОБА_2 відсутня вина, оскільки він не мав можливості впливати на обставини пов`язані з виконавчим провадженням.
Стверджує, що згідно ст.625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат, вбачається, що дане положення закону може бути застосоване кредитором до боржника виключно тільки в разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня, оскільки, визначення в договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті унеможливлює врахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» вмотивована тим, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов?язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Позивач зазначає, що у даній справі із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності до суду першої інстанції ОСОБА_2 не звертався. Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо, начебто, спливу строку позовної давності до частини сум 3% річних у розмірі 10690,89 дол. США, які були нараховані за період з 24.02.2019 по 03.05.2020 не узгоджується з частиною 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. 
Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував позовну давність до позовних вимог банку про стягнення з відповідачів 3% річних, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України за період з 24.02.2019 по 03.05.2020.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.07.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк», роз`яснювалось ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ПАТ АБ «Укргазбанк» копію ухвали про відкриття провадження отримало 22.07.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 22.07.2024 року та 16.07.2024 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 роз`яснювалось ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження отримав 13.08.2024 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ПАТ АБ «Укргазбанк» копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 13.08.2024 року та 16.07.2024 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження та апеляційні скарги отримав у відповідності п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Від ПАТ АБ «Укргазбанк» найшов відзив на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 судові повістки-повідомлення отримали 15.03.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в долучені доказів які додані до апеляційної скарги, а саме: постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження; акти приватного виконавця про проведені електронні торги; постанови про повернення виконавчого документу стягувану, оскільки повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В апеляційній скарзі не зазначається та не обґрунтовано підстави неможливості їх подання до суду першої інстанції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, долучено до матеріалів справи копію постанови Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 2-2712/11, яка додана до апеляційної скарги, оскільки відомості які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень є загальнодоступними, отримання інформації із загальнодоступних державних реєстрів не є отриманням нових доказів.
Крім того, 03.06.2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до суду клопотання про зменшення 3 % річних.
ПАТ АБ «Укргазбанк» 12.08.2025 року подано до суду заперечення на клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залишено без розгляду та повернуто представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_3 клопотання про зменшення 3 % річних, яке за змістом є доповненнями до апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 3 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
Згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів . Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Оскаржуване рішення ухвалено 03 червня 2024 року. Повний текст рішення складено та підписано 18 червня 2024 року. Останнім днем строку на подання апеляційної скарги є 18 липня 2024 року.
Строк на подачу доповнень до апеляційної скарги у відповідності до положень ч. 1 ст. 364 та ст. 354 ЦПК України сплив 18 липня 2024 року.
Представником скаржника ОСОБА_2 – ОСОБА_3  клопотання про зменшення 3 % річних, яке за змістом є доповненнями до апеляційної скарги, подане 03.06.2025 року, тобто після спливу встановленого діючим цивільним процесуальним законодавством строку на подання доповнень до апеляційної скарги.
Апеляційний суд зазначає, що як ст. 354 ЦПК України, так і ст. 364 ЦПК України не передбачено право суду апеляційної інстанції вирішувати питання поновлення пропущеного строку на подання доповнень до апеляційної скарги, який є преклюзивним.
Аналогічні за змістом висновки містяться в постанові Верховного суду від 10 грудня 2020 року у цивільній справі № 538/1182/18.
З огляду на викладення, заперечення ПАТ АБ «Укргазбанк» на клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зменшення 3 % річних не приймається апеляційним судом.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Рябоконь Н.С. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 та задовольнити апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк».
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - Уланівський С.Є. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» та задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_2 . 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Із тексту апеляційних скарг та пояснень представника  ОСОБА_2 – адвоката Улавніського С.Є., вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» три відсотки річних за прострочення виконання рішення суду у розмірі 17 147,81 Доларів США ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку” № 12 від 24.10.2008 року.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України може також виникати на підставі рішення суду. Предметом спору є стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі №2-2712/11, а за невиконання умов кредитного договору № 313-Ф/07 від 14.09.2007 року, що забезпечений договором поруки № 313-Ф/07 від 14.09.2007 року, тому саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на думку суду є належними відповідачами у справі № 522/8568/23. Суд встановив, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. перебуває виконавче провадження № 62994316, розпочате 09.09.2020 року на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2-2712/1/2011 від 14.08.2018 року, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження, тобто, строк примусового виконання рішення не пропущено, а стягнення трьох відсотків річних є акцесорним, тобто, повністю залежить від основного зобов`язання, суд вважав, що позивачем дотримано строки позовної давності. При цьому, суд не погодився з періодом за який позивач просить стягнути відсотки та інфляційні втрати, оскільки, позовна заява надійшла до суду 03.05.2023 року, а право нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, суд вважав законною вимогу про стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення суду за період з 04.05.2020 року по 23.02.2022 року, а тому загальна сума трьох відсотків річних, нарахованих за період з 04.05.2020 року по 23.02.2022 року на думку суду становить 17147,81 доларів США.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 вересня 2007 року між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №313-Ф/07 від 14.09.2007 року, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у розмірі 260 000,00 доларів США на строк з 14.09.2007 року по 13.09.2022 року, із встановленням процентної ставки – 15% річних. Комісія за відкриття позичкового рахунку – 2 600,00 Доларів США.
В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором, між ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №313-Ф/07 від 14.09.2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №313-Ф/07 від 14.09.2007 року, укладеному банком та позичальником.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі №2-2712/11 позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 316500,03 долари США та 435536,47 гривень, судові витрати по сплаті державного мита у розмірі 1 700,00 гривень, та витрати на ІТЗ у розмірі 120,00 гривень.
Зазначені обставини свідчать про те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору.
09.09.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. відкрито виконавче провадження про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 316500,03 долари США та 435536,47 гривень, судові витрати по сплаті державного мита у розмірі 1 700,00 гривень, та витрати на ІТЗ у розмірі 120,00 гривень. Боржник ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.09.2021 року у справі №2-2712/11, виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 14 серпня 2018 року у справі №2-2712/11 визнано таким, що не підлягає виконанню.
Постановою Київського апеляційного суду від 03.08.2022 року у справі №2-2712/1/2011 ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 30.09.2021 року у справі №2-2712/11 скасована. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа виданого Дніпровським районним судом м. Києва 14 серпня 2018 року у справі №2-2712/1/2011 таким що не підлягає виконанню.
Колегія суддів зауважує, що Київський апеляційний суд постановою від 24.02.2021 року, яка приєднана апеляційним судом до матеріалів справи, оскільки відомості Єдиного державного реєстру судових рішень є загальнодоступними, а отримання інформації з загальнодоступних державних реєстрів не є отриманням нових доказів, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року скасував та прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», заінтересовані особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Відмовляючи у поновленні строку апеляційний суд виходив з того, що 14 серпня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист по справі № 2-2712/11 на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 316 500,03 доларів США та 435 536 грн 47 коп., судові витрати по сплаті державного мита в сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.
Учасник справи має добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та своєчасно пред`являти виконавчий лист до виконання у разі невиконання у добровільному порядку судового рішення. У разі несвоєчасного пред`явлення до виконання виконавчого листа, стягувач повинен навести обґрунтовані та поважні причини пропуску строку, визначеного законом, надавши відповідні докази на їх підтвердження. Саме банк повинен нести тягар пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки жодних дій протягом п`яти років для забезпечення виконання рішення суду не вчиняв. Апеляційний суд зазначив, що причини, з якими банк пов`язує поважність пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, не є поважними, оскільки фактично відсутні.
Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» три відсотки річних за час прострочення грошового зобов`язання у розмірі 27838,70 доларів США.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [частина перша статті 530 ЦК України].
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604–609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 року у справі № 761/26741/22зазначив, водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором – новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 зазначено, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення – припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для стягнення у цій справі з  ОСОБА_2  3 % річних за час прострочення грошового зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України, у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, та відмовою суду у поновленні цього строку.
ПАТ АБ «Укргазбанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання за кредитним договором №313-Ф/07 від 14.09.2007 року щодо строку дії договору, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2011 року у справі №2-2712/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 316500,03 долари США та 435536,47 гривень, судові витрати по сплаті державного мита у розмірі 1 700,00 гривень, та витрати на ІТЗ у розмірі 120,00 гривень, однак постановою Київського апеляційного суду від 24.02.2021 року від 31.08.2021 року відмовлено в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання стосовно боржника  ОСОБА_2 .
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги  Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до  ОСОБА_2  про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання не підлягають задоволенню.
Щодо доводів апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24.02.2019 року по 03.05.2020 року суд першої інстанції зазначив, що з розрахунку заборгованості за невиконання рішення суду, відповіді на відзив на позовну заяву та письмових пояснень вбачається, що періодом за який позивач просить стягнути три відсотки річних за невиконання рішення суду є період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року.
Суд вважав, оскільки позовна заява надійшла до суду 03.05.2023 року, а право нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, тому законною вимогу про стягнення трьох відсотків річних за невиконання рішення суду є період з 04.05.2020 року по 23.02.2022 року.
Проте колегія суддів вважає, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов помилково. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 зробила висновки про те, що «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
«Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року».
Із матеріалів справи вбачається, що із цим позовом позивач звернувся до суду 28.04.2023 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті. 
В позовній заяві позивач просив стягнути солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» три процента річних за час прострочення грошового зобов`язання за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 27838,70 доларів США.
Оскільки з 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 28.04.2023 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то до вимоги про стягнення трьох процентів річних, нарахованих за період з 24.02.2019 року по 03.05.2020року наслідки спливу строку позовної давності не застосовуються.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження N 14-446цс18).
Однак суд першої інстанції не врахував зазначені положення та дійшов помилкового висновку, що право нараховувати три проценти річних обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 зробила висновки про те, що суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Із матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості за рішенням суду в період з 24.02.2019 року по 03.05.2020 року становив 316 500,03 доларів США.
Отже три проценти річних у справі розраховуються з урахуванням суми боргу в розмірі: 316 500,03 доларів США х 3% / 100 / 365 днів у році х 435 день = 11307,15 доларів США. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційний скарзі позивач просить стягнути три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24.02.2019 року по 03.05.2020 року у розмірі 10690,89 доларів США, за який відмовлено судом першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» підлягає стягненню три відсотки річних за прострочення виконання рішення суду у розмірі 10690,89 доларів США.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, щоапеляційні скарги підлягають задовольнити частково, а рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за прострочення виконання рішення суду слід відмовити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року в оскаржуваній частині слід змінити, збільшивши стягнуту з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»три відсотки річних за прострочення виконання рішення суду з 17147,81 доларів США до 27838,70 доларів США, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 15270,33 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 27.04.2023 року.
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір згідно платіжної інструкції від 05.07.2024 року в сумі 8789,01 грн.
Оскільки вимоги позовної заяви та апеляційна скарга підлягають задоволенню, то з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 24068,34 грн.
За подання апеляційної скарги  ОСОБА_2 сплачено судовий збір згідно платіжної інструкції від 05.08.2024 року в сумі 11286 грн.
Оскільки позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до  ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за прострочення виконання рішення суду не підлягають задоволенню, то з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 11286 грн.
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів
у х в а ли и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за прострочення виконання рішення суду відмовити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, збільшивши стягнуту з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»три відсотки річних за прострочення виконання рішення суду з 17147,81 доларів США до 27838,70 доларів США.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2024 року в частині стягнення судового збору скасувати.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 24068,34 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 11286 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 травня 2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов 

М.В. Назарова