ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/30841/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року з питань встановлення судового контролю у справі №160/30841/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В :

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №160/30841/25 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 16.09.2025 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.09.2025 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 50-52).
ОСОБА_1 05 березня 2026 року звернувся до суду з заявою в порядку статті 382 КАС України в якій просить застосувати судовий контроль за виконанням судового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року ухваленого у справі № 160/39841/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 подати у місячний строк звіт про його повне виконання.
Заява обґрунтована тим, що відповідно до приписів пункту 3.3 розділу II Положення №402, повторно оглядаються військово-лікарською комісією військових комісаріатів лише військовозобов`язані, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким не являється, оскільки ще 04.06.2019 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі статті 83 «а» графи ІІ Розкладу хвороб та виключено з військового обліку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року відмовлено в задоволені заяви ОСОБА_2 про встановлення судового контролю по справі № 160/30841/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала суду мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 було розглянуто заяву ОСОБА_1 від 16.09.2025 року та листом від 25.09.2025 року надано відповідь, а тому відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішенням суду у цій справі. 
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву подану в порядку статті 382 КАС України у повному обсязі.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, адже вимога ІНФОРМАЦІЯ_1 про повторне проходження повторного ВЛК суперечить законодавству та не є виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року справа № 160/39841/25.
Відповідач не надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу. 
Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, враховуючи положення частини 1 статті 308 КАС України, щодо розгляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.
Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, резолютивною частиною рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №160/30841/25, зокрема, булоз обов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.09.2025 року.
Ухвалюючи судове рішення у справі №160/30841/25 суд виходив з того, що заява ОСОБА_1 від 16.09.2025 року відповідачем не була розглянута. Доказів про розгляд поданої заяви у відповідності до вимог чинного законодавства на час ухвалення рішення у цій справі судом відповідачем не надано.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання судового рішення ухваленого у справі №160/30841/25 листом від 25.09.2025 року №2822 на заяву ОСОБА_1 від 16.09.2025 року було зокрема повідомлено, що після проходження медичного огляду та відповідно до Книги протоколів засідань військово лікарської комісії Софіївського райвійськкомату за ст. 80а, 10в Наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 року № 402 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (Протокол № 09 від 04.06.2019 року). Постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (додаток 1 до Наказу МОУ № 402 від 14.08.2008 року). Також повідомлено, що 04 травня 2024 року набрав чинності Закон України від 21.03.2024 № 3621-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист». Цим документом з положень законодавства про військовий обов`язок і військову службу виключено такі визначення як «обмежено придатний до військової служби» та «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час». Згідно пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. У відповідність до зазначеного Закону України був приведений наказ Міністерства оборони. України від 14.08.2008 № 402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», яким визначається процедура проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями (а.с. 72).
Також, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що відповідач листом №1833 від 10.03.2026 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виключення його з військового обліку, зважаючи на те, що ст. 83а, 10в Наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 року № 402 не передбачає виключення з військового обліку військовозобов`язаних, а визначає ОСОБА_1 обмежено придатним у воєнний час, який діє на теперішній час (а.с. 74).
Зважаючи на те, що резолютивною частиною рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №160/30841/25, було зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.09.2025 року та відповідач листами від 25.09.2025 року №2822 та від 10.03.2026 №1833 повідомив позивача про відсутність підстав для виключення позивача з військового обліку на тих підставах, що зазначені у заяві від 16.09.2025 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішенням суду ухваленого у цій справі.
При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що доводи заяви ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з рішенням відповідача прийняти за наслідком вирішення заяви від 16.09.2025 року.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно з частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №160/30841/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко