ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 372/2845/22
провадження № 61-1985св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 1967 року між ОСОБА_1 та відповідачкою зареєстрований шлюб. Шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне життя з відповідачкою не склалося, примирення є неможливим.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 ,в особі представника ОСОБА_3 , просив суд розірвати шлюб, укладений між ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 20 вересня 1967 року Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 35.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року, ухваленим у складі судді Сташків Т. Г., позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований 20 вересня 1967 року Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області, актовий запис № 35, розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 992,40 грн витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що відносини, які склалися між подружжям, вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливим, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним та дійшов висновку про розірвання шлюбу, зареєстрованого 20 вересня 1967 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року, в якій посилалась на те, що заочне рішення у справі вона не отримувала та не була присутня на судових засіданнях. Про існування судової справи дізналася випадково лише 15 січня 2025 року. Після ознайомлення з матеріалами справи цивільної справи їй стало відомо, що шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано заочним рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2025 року. Зазначала, що жодним чином не могла отримати рішення суду у справі, оскільки через розпочату повномасштабну війну російської федерації на території України вона була вимушена виїхати до своїх дочок за кордон, про що є відповідні відмітки в закордонному паспорті, з яких вбачається, що у період із 07 березня 2022 року до 14 січня 2025 року вона перебувала за межами України.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
Скасовано заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження. Призначено у справі судове засідання на 31 березня 2025 року.

Скасовуючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не отримала копію заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2022 року, так як всі судові повістки та рішення відправлені на адресу реєстрації, де вона на момент ухвалення заочного рішення тимчасово не проживала (з 07 березня 2022 року до 14 січня 2025 року перебувала за межами України).

У березні 2025 року представник відповідачки - адвокат Ігнатенко В. М. подав до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі задоволено.
Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, яка містила заперечення на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року про скасування заочного рішення.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона з 03 жовтня 2017 року проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік та дружина, а 30 травня 2023 року між нею та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб. Вказувала на те, що вона проживала з ОСОБА_1 до дня його смерті. Ухвалами суду першої інстанції про скасування заочного рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та закриття провадження у справі порушено її права та інтереси.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , залишено без задоволення.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з метою недопущення порушення процесуальних прав сторін, необхідність з`ясування обставин справи для правильного, повного та всебічного її вирішення, заочне рішення від 26 грудня 2022 року підлягає скасуванню, оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 про судові засідання 13 грудня 2022 року та 26 грудня 2022 року.

Установивши, що ОСОБА_1 помер, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд першої інстанції згідно з пунктом 7 частини першої статті 255 УПК України та частини першої статті 377 ЦПК України, обґрунтовано закрив провадження у справі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що неможливо скасувати рішення суду про розірвання шлюбу через те, що ініціатор розірвання шлюбу помер, апеляційний суд зазначив, що заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року не відповідає закону (частина перша статті 280 ЦПК України) внаслідок його ухвалення без належного повідомлення сторін у справі про час та місце її розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У лютому 2025 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона є дружиною покійного ОСОБА_1 , проживала з ним однією сім`єю з 03 жовтня 2017 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . 30 травня 2023 року між нею та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, актовий запис № 160.Вона за власні кошти провела поховання ОСОБА_1 , а його колишня дружина ОСОБА_2 не брала жодної участі у похоронах ОСОБА_1 .
Відповідачка подала до суду заяву про скасування заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 грудня 2022 року про розірвання шлюбу у лютому 2025 року, тобто після смерті позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Апеляційний суд не врахував, що відновлення шлюбу з небіжчиком через процесуальні порушення, відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості поновлення сімейних відносин, не ґрунтується на нормах Сімейного кодексу України.
Крім того, апеляційний суд належним чином не повідомив її про дату, час та місце судового засідання та розглянув справу за її відсутності.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 199/4590/19 (провадження № 61-7407св20), від 17 березня 2021 року у справі № 569/9308/19 (провадження № 61-7922св20), від 03 червня 2021 року у справі № 509/1431/17 (провадження № 61-3094св20), від 20 серпня 2021 року у справі № 336/3615/20 (провадження № 61-8804св21), від 10 вересня 2021 року у справі № 295/8610/15-ц (провадження № 61-19082св20); справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи.

Доводи інших учасників справи

У березні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Давиденко О.С. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2026 року ОСОБА_3 подала заперечення на відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Давиденко О.С. подала відповідь на заперечення на відзив на касаційну скаргу.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У березні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2025 року у справі № 2-о-29/11(провадження № 61-11138св24).

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не були підтверджені, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від17 березня 2025 рокупро скасування заочного рішення та ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року про закриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду не містить висновків суду щодовирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року про скасування заочного рішення та ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року про закриття провадження у справі, апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про перегляд заочного рішення, суд враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних Держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. 

Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)).

Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) зазначено, що «висновки апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України є помилковими з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу через значний проміжок часу (через десять років після ухвалення рішення й через сім років після реєстрації шлюбу позивача з іншою особою) не відповідатиме вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Неповідомлення про дату судового засідання у даному випадку не може бути підставою для скасування такого заочного рішення та закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у спорі про розірвання шлюбу».

Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, закриття провадження у справі через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї зі сторін, не може вважатися виправданим при обставинах, що істотно змінились з часу ухвалення відповідного рішення (одруження позивача з іншої жінкою, народження дитини в іншому шлюбі та смерть позивача) не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та принципу юридичної визначеності.
… За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами».

У справі, яка переглядається, 26 грудня 2022 року Обухівським районним судом Київської області ухвалено заочне рішення, яким суд розірвав шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 

30 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 помер.

Заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 подала 03 лютого 2025 року, тобто після спливу трьох років з дня ухвалення заочного рішення та після смерті ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не врахував, що суд першої інстанції скасував своє заочне рішення через значний проміжок часу (через три роки) й після смерті сторони у спорі, відносини за яким не допускають правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, що дестабілізує приватні відносини. Водночас суд першої інстанції не перевірив дійсних підстав та обставин подання ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення та того, чи буде задоволення такої заяви виправданим за обставин, що настільки змінились з того часу (одруження позивача з ОСОБА_3 та смерть позивача), і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд не врахував, що за наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом трьох років і до смерті позивача, суд першої інстанції надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності.

Так, додержання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Разом з тим надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконання судового рішення, та є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 8 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»),

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усіх суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт 6 статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті, нормами прямої дії.

У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк