СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року Справа № 480/10148/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соп`яненка О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/10148/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою і просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб";
- зобов`язати Державну установу Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2024 № 27 позивача звільнено зі військової служби на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Вислуга років позивача на день звільнення становить: в календарному обчисленні - 09 років 05 місяців 21 днів; у пільговому обчисленні - 10 років 00 місяців 25 днів.
Позивач зазначає, що всупереч вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" під час звільнення йому не було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся до суду за їх захистом.
Ухвалою суду від 28.11.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що позивач не належить до категорій осіб, визначених статтями 12, 18 та 29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відтак не набув права на пенсію за цим Законом. У зв`язку з цим, на думку відповідача, відсутні підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною другою статті 9 зазначеного Закону. 
Крім того, відповідач вказав, що підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, визначеної частиною другою статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відсутні також з огляду на те, що позивача було звільнено з військової служби з підстав, які не передбачені Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу.
За наведених обставин просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с.8-10).
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2024 № 27 (зв. бік. а.с.10) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення на підставі пп. "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини: якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
Вислуга років позивача на день звільнення становить: в календарному обчисленні - 09 років 05 місяців 21 днів; у пільговому обчисленні - 10 років 00 місяців 25 днів.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не виплати в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У першу чергу суд вважає за необхідне відхилити доводи представника позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", з огляду на наступне.
Суд зазначає, що Закон України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Згідно зі статтею 2 Закону № 2262-XII, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Частиною другою статті 9 Закону № 2262-XII установлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відтак, стаття 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб2 № 2262-XII регулює питання виплати одноразової грошової допомоги особам, які мають право на пенсію за цим Законом. При цьому право на отримання такої допомоги пов`язується не лише з підставою звільнення, а й з наявністю у особи права на пенсійне забезпечення відповідно до Закону № 2262-XII.
Вказаний правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2026 у справі № 400/11556/23.
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що на момент звільнення позивач набув право на пенсію відповідно до Закону № 2262-XII, отже, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 9 зазначеного Закону № 2262-XII.
Натомість cпірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою військовослужбовцю одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, до яких застосовуються положення Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" та Закону України від 20.11.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Так, відповідно до частин першої - третьої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
У частині першій статті 4 Закону № 2232-XII передбачено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Статтею 9 Закону України від 20.11.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в таких розмірах:
2) 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби: зокрема через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", під час дії особливого періоду та воєнного стану;
3) 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше - які звільняються з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у мирний час.
Водночас, абзацом 21 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII передбачено, що виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
При цьому, частина 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначає такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Таким чином, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу (а.с.15-16).
Отже, в контексті спірних правовідносин саме пункт 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є спеціальною правовою нормою, що містить особливі умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям, які проходили військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, а саме: особливий суб`єкт отримання допомоги - військовослужбовець, який проходив службу за контрактом осіб офіцерського складу; підстави звільнення за сімейними обставинами у період дії воєнного стану (пп.г п.3 ч.5 ст.26 Закону № 2232-ХІІ); необхідна кількість вислуги календарних років - 10 календарних років і більше.
Крім цього, як встановлено абзацом 8 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб" (далі - Постанова № 393), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та осіб, зазначених в абзаці дев`ятому цього пункту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови (абзац 10 пункту 10 Постанови № 393).
Згідно п.1 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра борони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (далі - Порядок №260) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до п. 8 Розділу ХХХІІ Порядку № 260 для визначення розміру одноразової грошової допомоги в разі звільнення з військової служби строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (зі змінами).
Отже, право військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у випадку його звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначено частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та за умови наявності у такого військовослужбовця вислуги 10 календарних років і більше.
Як вбачається зі встановлених у даній справі обставин, позивач був звільнений з військової служби у запас на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
У наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2024 № 27 зазначено, що вислуга років позивача становить у календарному обчисленні 09 років 05 місяців 21 день.
При вирішенні питання щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд звертає увагу на те, що умовою набуття такого права відповідно до абзацу 10 підпункту 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ є наявність "вислуги 10 календарних років і більше".
Тобто, у вказаній вище нормі міститься пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.
Оскільки наявними у даній справі матеріалами підтверджується, що вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 09 років 05 місяців 21 день, тобто становить менше 10 років календарної вислуги, то суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на виплату спірної одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Крім того, ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).
За позицією Верховного Суду у справі № 140/1143/23 норми Закону № 2232-ХІІ (стаття 26) визначають можливість звільнення військовослужбовців з військової служби як через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, так і через сімейні або інші поважні причини, перелік яких визначено самим Законом № 2232-ХІІ.
При цьому положення абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII передбачають нарахування і виплату одноразової грошової допомоги, якщо звільнення відбулось через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби з підстави, яка передбачена Законом № 2232-ХІІ, а не з підстав, передбачених Постановою № 413, то на нього не розповсюджуються положення пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII в частині виплати одноразової грошової допомоги.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.05.2024 у справі № 280/7090/22, від 30.05.2024 у справі №520/3474/23 та від 13.06.2024 у справі № 380/14051/23, від 17.10.2024 у справі №420/26319/23.
Щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби суд врахував, що редакція статті 15 Закону України № 2011-XII, чинна на момент звільнення ОСОБА_1 , передбачала як умови для призначення та виплати такої допомоги наявність календарної вислуги 10 років і більше, а також звільнення у мирний час.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що календарна вислуга позивача на день звільнення становила 9 років 5 місяців 21 день, тобто була меншою за встановлені законом 10 років. Крім того, звільнення позивача відбулося в особливий період, а не в мирний час. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі як 25, так і 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.В. Соп`яненко