КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/4456/24
Провадження № 2/488/191/26  

РІШЕННЯ
Іменем України

30.06.2026 року       м. Миколаїв
Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А., розглянувши цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ: 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
У вересні 2024 року позивач, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Чуб Т.В., звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та стягнення грошової компенсації, в якому позивач просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб HONDA CIVIC, загальний легковий Седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; Визнати, що частки у праві спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у транспортному засобу HONDA CIVIC, загальний легковий Седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 є рівними - по 1/2 частки у кожного, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу HONDA CIVIC, загальний легковий Седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; а також просить суд стягнути судові витрати з відповідача.
Позовна заява мотивована тим, що шлюб між позивачем та відповідачем був зареєстрований 29.08.2023 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса), актовий запис №260. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.06.2024 року по справі № 488/1388/24 шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний. 
Представник позивача вказує, що у період з 29.08.2023 року по 11.06.2024 року позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. 
При цьому сторона позивача зазначає, фактично шлюбні відносини між подружжям були припиненні у лютому 2024 року. З цього часу подружжя разом не мешкали, спільного бюджету не мали, взаємним побутом пов`язані не були. Тобто сім`я, у визначені ст. З Сімейного кодексу України, припинила своє існування. 
У період шлюбу, а саме 16.11.2023 року, подружжя за спільні кошти придбало транспортний засіб HONDA CIVIC, загальний легковий Седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
16.11.2023 року транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_1 . 
29.12.2023 року у Регіональному сервісному центрі МВС у Миколаївській області ОСОБА_1 перереєстрував транспортний засіб на відповідачку ОСОБА_2 . Отже, право власності на автомобіль зареєстрований за відповідачкою. 
Позивач зазначає, що ним було направлено до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях запит щодо надання інформації про реєстраційні операції, проведені стосовно транспортного засобу HONDA CIVIC, загальний легковий седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 16.11.2023 року. На момент звернення до суду відповідь на зазначений запит отримана не була, у зв`язку з чим позивач повідомив, що після її отримання вона буде долучена до матеріалів справи.
Також позивач посилається на те, що після фактичного припинення шлюбних відносин спірний транспортний засіб залишився у володінні та користуванні відповідачки, яка одноособово використовує його на власний розсуд, чим, на думку позивача, позбавила його можливості здійснювати правомочності співвласника щодо володіння та користування спільним майном.
Вважаючи, що автомобіль є неподільною річчю, придбаною під час шлюбу за спільні кошти подружжя, позивач просить суд визнати його об`єктом права спільної сумісної власності, визначити частки сторін у зазначеному майні та стягнути з відповідачки грошову компенсацію вартості належної йому 1/2 частки у праві спільної сумісної власності.
З огляду на те, що між позивачем та відповідачем існує спір про поділ спільного майна подружжя позивач звернувся до суду з даним позовом. 

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, проте 05.03.2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник – адвокат Місяченко О.А., звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки у спільному сумісному майні. У зустрічному позові просила прийняти його до спільного розгляду з первісним позовом, здійснити поділ транспортного засобу HONDA CIVIC, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнавши за нею право власності на 2/3 частки зазначеного транспортного засобу, а також вирішити питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Чуб Т.В. через підсистему ‘’Електронний суд’’ надала до суду заяву в якій категорично заперечувала проти поновлення строку на подання зустрічного позову, оскільки відповідачем було грубо порушено процесуальні строки на зазначену дію, які строго регламентуються частиною 1 ст. 193 ЦПК.

Інші процесуальні дії у справі
Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявська Я.А. своєю ухвалою від 04.10.2024 року відкрила провадження у справі, постановила розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 
06.03.2025 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя. Матеріали зустрічної позовної заяви повернуто заявниці. При цьому судом роз`яснено, що відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє ОСОБА_2 права звернутися до суду із зазначеними позовними вимогами у загальному порядку.
12.06.2025 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Чуб Тетяни Валеріївни про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі. Призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
03.12.2025 на адресу суду надійшов Висновок експерта № 3253-34-25 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 25 листопада 2025 року
10.12.2025 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та стягнення грошової компенсації поновлено та справу призначено до розгляду.
29.01.2026 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позиції учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Чуб Т.В. у судовому засіданні, призначеному на 23.04.2026 року, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
У своїх поясненнях зазначила, що спірний транспортний засіб було придбано сторонами під час перебування у шлюбі. При цьому автомобіль спочатку був зареєстрований за позивачем, а в подальшому на підставі договору купівлі-продажу відчужений на користь відповідачки, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Також представник позивача зазначила, що після фактичного припинення шлюбних відносин транспортний засіб перебуває в одноособовому володінні та користуванні відповідачки, тоді як позивач позбавлений можливості користуватися належним йому майном як співвласник. 
Представник відповідача ОСОБА_2 — адвокат Місяченко О.А. у судовому засіданні 23.04.2026 року проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
У своїх поясненнях зазначила, що 29.12.2023 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу HONDA CIVIC, на підставі якого проведено державну перереєстрацію автомобіля на ім`я відповідачки. Вказаний договір купівлі-продажу позивачем не оспорювався та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.
На думку представника відповідачки, станом на момент звернення позивача до суду спірний транспортний засіб не належав до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на нього було набуте відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу.
Крім того, представник відповідачки звернула увагу суду на висновок судової автотоварознавчої експертизи, зазначивши, що на час проведення дослідження транспортний засіб перебував у стані ремонту, що, на її думку, має значення для правильного вирішення спору.

У судове засідання, призначене на 21.05.2026 року, сторони не з`явилися, про дату, час та місце його проведення були повідомлені своєчасно та належним чином.
21.05.2026 року представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Чуб Т.В. через підсистему «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У поданій заяві представник позивача зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд визнати транспортний засіб HONDA CIVIC, загальний легковий седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати частки сторін у праві спільної сумісної власності рівними — по 1/2 частці за кожним, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому 1/2 частки транспортного засобу у розмірі 96 987,82 грн, визначеному висновком експерта № 3253-34-25 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 25.11.2025 року.
Крім того, представник позивача просила стягнути з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та витрати на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 6 106,75 грн. 
Також у заяві представник позивача просила провести судове засідання, призначене на 21.05.2026 року, за відсутності позивача та його представника.
21.05.2026 року представник відповідачки ОСОБА_2 — адвокат Місяченко О.А. через канцелярію суду подала заяву, в якій заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені під час розгляду справи по суті, а також на правові висновки Верховного Суду у справі № 916/2813/18. Крім того, представник відповідачки просила розглянути справу за відсутності відповідачки та її представника.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини.
Суд встановив, що з 29.08.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб був зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено актовий запис № 260, що підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 28.03.2024 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з тим, що подружнє життя не склалося, ОСОБА_2 у квітні 2024 року звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про розірвання шлюбу (справа № 488/1388/24, провадження № 2/488/1190/24).
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.06.2024 року у справі № 488/1388/24 позов ОСОБА_2 було задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, а також вирішено питання про розподіл судових витрат.
Отже, матеріалами справи підтверджується, а судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.2023 року по 11.06.2024 року.
Судом встановлено, що 16.11.2023 року транспортний засіб HONDA CIVIC, 2008 року випуску, загальний легковий седан, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зареєстрований за ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , наявною в матеріалах справи.
Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС), долученою до матеріалів справи, за результатами розгляду адвокатського запиту представника позивача повідомлено, що 29.12.2023 року в територіальному сервісному центрі МВС № 4841 транспортний засіб HONDA CIVIC, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був перереєстрований з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .
Зазначено, що підставою для проведення зазначеної реєстраційної операції став договір купівлі-продажу, укладений у ТСЦ МВС № 4841, № 4841/2023/4223983 від 29.12.2023 року, копія якого міститься в матеріалах справи.
Пунктом 2 договору передбачено, що передача транспортного засобу продавцем та його прийняття покупцем здійснюються після повної оплати його вартості. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання договору, а ризик випадкового знищення чи пошкодження транспортного засобу переходить від продавця до покупця також з моменту підписання договору.
Відповідно до пункту 3 зазначеного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 80 000,00 грн (вісімдесят тисяч гривень 00 копійок).
Суд також враховує, що договір укладено між особами, які на момент його підписання перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому його правові наслідки підлягають оцінці не лише з позиції норм цивільного законодавства, а й з урахуванням спеціального правового режиму майна подружжя, встановленого главою 8 Сімейного кодексу України.
Сам по собі факт укладення між подружжям договору купівлі-продажу транспортного засобу під час перебування у шлюбі не є безумовною підставою для висновку про зміну правового режиму такого майна. Вирішальним для оцінки правових наслідків такого договору є встановлення того, чи призвело його виконання до реального вибуття спірного майна зі складу спільного майна подружжя або до виникнення іншого правового режиму майна, що у даній справі належними та допустимими доказами не підтверджено. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичне виконання сторонами умов договору в частині проведення розрахунків за транспортний засіб. Зокрема, суду не надано доказів сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 визначеної договором вартості автомобіля у розмірі 80 000,00 грн. Відповідачкою таких доказів також не подано.
Оцінюючи зазначені обставини у сукупності з іншими доказами у справі, суд доходить висновку, що сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу та здійснення державної перереєстрації транспортного засобу на ім`я відповідачки не свідчить про припинення режиму спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль.
За відсутності належних доказів реального виконання сторонами договору в частині оплати вартості транспортного засобу, а також враховуючи, що договір укладено між подружжям у період перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що спірний транспортний засіб зберіг правовий режим спільної сумісної власності подружжя.
Посилання представника відповідачки на чинність договору купівлі-продажу як на безумовну підставу виникнення у відповідачки права особистої приватної власності суд відхиляє, оскільки саме по собі існування договору не спростовує встановленої законом презумпції спільності майна подружжя без доведення фактичного припинення режиму спільної сумісної власності.
Окремо суд зазначає, що 12.06.2025 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Чуб Тетяни Валеріївни про призначення судової автотоварознавчої експертизи у даній цивільній справі. Проведення експертизи доручено експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
03.12.2025 року до суду надійшов висновок експерта № 3253-34-25 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 25.11.2025 року.
На вирішення експерта було поставлено питання щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу HONDA CIVIC, загальний легковий седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на час проведення експертизи.
Відповідно до висновку експерта № 3253-34-25 від 25.11.2025 року, за результатами проведених досліджень та розрахунків ринкова вартість автомобіля HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням факторів, викладених у дослідницькій частині висновку, становить 193 975,64 грн.
Зазначений висновок експерта сторонами не оспорений, клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи до суду не надходило, а тому суд бере його до уваги як належний та допустимий доказ ринкової вартості спірного транспортного засобу.

Мотиви суду
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №456/3506/16-ц від 17 червня 2021 року норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте сторонами по справі за час шлюбу поширюється правовий режим «права спільної сумісної власності подружжя», а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка та спростування вказаної презумпції потребує доведення, оскільки тягар доказування в цій справі лежить на відповідачу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.
Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.
Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).
Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість.
Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.
Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, у тому числі, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).
Судом встановлено, що транспортний засіб HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був придбаний 16.11.2023 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.
Суд також установив, що 29.12.2023 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4841/2023/4223983, відповідно до пункту 3 якого ціна автомобіля становить 80 000,00 грн. При цьому пунктом 2 договору передбачено, що передача транспортного засобу продавцем та його прийняття покупцем здійснюються після повної оплати його вартості.
Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів фактичного виконання сторонами умов зазначеного договору. Доказів сплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі, визначеній договором купівлі-продажу, суду не надано.
За таких обставин сам по собі факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу та його подальшої державної перереєстрації на ім`я ОСОБА_2 не спростовує презумпцію спільності майна подружжя та не свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на спірний транспортний засіб.
Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що автомобіль HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є особистою приватною власністю відповідачки або що існують передбачені законом підстави для відступу від засади рівності часток подружжя, матеріали справи не містять.
Отже, суд доходить висновку, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірний транспортний засіб, а тому автомобіль HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Оскільки доказів існування домовленості між сторонами про інший розмір часток, укладення шлюбного договору або наявності передбачених законом підстав для відступу від засади рівності часток судом не встановлено, суд дійшов висновку, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є рівними — по 1/2 частці за кожним.
А як зазначено у ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частина 4 цієї статті передбачає, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 № 209/3085/20 зазначено, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.
Беручи до уваги викладене, а також встановлені судом обставини, що транспортний засіб HONDA CIVIC, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був набутим сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, та відсутність доказів спростування презумпції спільної сумісної власності, суд дійшов висновку, що зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами. 
Суд також враховує, що на час розгляду справи спірний транспортний засіб зареєстрований за відповідачкою та перебуває у її фактичному володінні і користуванні, тоді як позивач не заявляє вимоги про передачу автомобіля йому, а просить виключно про присудження компенсації вартості належної йому частки. За таких обставин саме такий спосіб поділу забезпечує баланс прав та інтересів сторін.
Тож, враховуючи те, що судом встановлено, що на теперішній час автомобіль перебуває у користуванні відповідача і те, що автомобіль є неподільною річчю у розумінні ст. 183 ЦК України, його поділ у натурі є неможливим без втрати цільового призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Згідно ст. 183 ЦК неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати цільового призначення. 
Автомобіль безумовно є річчю неподільною. Також недоцільним є залишення автомобіля у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування автомобілем неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем.
Суд бере до уваги, що автомобіль після припинення шлюбних відносин перебуває у користуванні відповідачки, що унеможливлює ефективне спільне користування ним сторонами.
З урахуванням того, що позивач наполягає на визначенні за ним права на грошову компенсацію вартості своєї частки у спірному транспортному засобі, та фактично погоджується на припинення права спільної сумісної власності на автомобіль з отриманням грошової компенсації, суд приходить до висновку про можливість такого способу захисту порушеного права, а відповідачка не заявила вимог про інший порядок поділу спірного майна, то суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин, а саме присудження грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Такий спосіб захисту не суперечить положенням статті 71 СК України та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20.
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для поділу спірного транспортного засобу шляхом визначення за кожним із подружжя рівних часток та стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0K34-EH2H-6B94-KCKT від 06.03.2025 року.
Судом встановлено, що ціна позову в частині вимоги про стягнення грошової компенсації становить 96 987,82 грн, що відповідає 1/2 ринкової вартості спірного транспортного засобу, визначеної висновком судової автотоварознавчої експертизи № 3253-34-25 від 25 листопада 2025 року.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору у справах майнового характеру становить 1 % від ціни позову, тобто 969,88 грн. Разом з тим, з урахуванням встановленого законом мінімального розміру судового збору (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), належний до сплати судовий збір становить 1 211,20 грн.
Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, відповідно до статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 211,20 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Ухвалою суду від 12.06.2025 року у справі призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експертній установі.
Факт понесення позивачем витрат на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 22.08.2025 року про оплату вартості судової експертизи № 3253-34-25 на суму 6 106,75 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Оскільки позовні вимоги у справі задоволено, витрати на проведення судової експертизи у розмірі 6 106,75 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Оцінюючи заявлені до відшкодування судові витрати, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.
У Рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Матеріали справи свідчать, що понесені позивачем витрати є документально підтвердженими, фактичними та необхідними для розгляду цієї справи, а їх розмір є обґрунтованим.
Таким чином, суд дійшов висновку, що судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 6 106,75 грн відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи.
Керуючись ст. ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки у спільному сумісному майні подружжя та стягнення грошової компенсації – задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) транспортний засіб HONDA CIVIC, загальний легковий седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 

Визнати, що частки у праві спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на транспортний засіб HONDA CIVIC, загальний легковий Седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 є рівними — по частки у кожного.

Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу HONDA CIVIC, загальний легковий седан, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 96 987, 82 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати у загальному розмірі 7 317,95 грн., з яких витрати по сплаті судового збору — 1211,20 грн., витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі  — 6106,75 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; 

Відповідач — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Я.А. Чернявська