Справа № 473/1366/26

РІШЕННЯ
іменем України

"15" травня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого – судді Вуїва О.В.,
за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., представника відповідача Гайдаржия А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (далі – АТ «ТАСКОМБАНК») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,  
В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вказувало, що 11 серпня 2024 року банк уклав з відповідачем Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR.
Відповідно до договору АТ «ТАСКОМБАНК» зобов`язалося відкрити на користь відповідача окремий рахунок з видачею електронного платіжного засобу (банківської картки) та встановленням кредитної лінії з лімітом у розмірі 100 000 грн, зі строком дії кредитної лінії протягом 12 місяців (з автоматичною пролонгацією), а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (зі сплатою нарахованих процентів) у розмірі не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 83 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (за операціями зі зняття готівкових коштів) та 65 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (за іншими операціями).
Проценти при перевищенні витратного ліміту (несанкціонований овердрафт) становлять 83 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. 
Проте позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 27 листопада 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 79 611,14 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 45 924,64 грн;
-заборгованість за процентами – 33 686,50 грн. 
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі.
10 квітня 2026 року від представника відповідача Гайдаржия А.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту), однак вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитом вважав безпідставними. При цьому вказував, що позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору, оскільки згода з його умовами та посвідчення від імені позичальника здійснене за допомогою простого цифрового підпису, накладення якого здійснене з порушенням вимог закону, а саме без попереднього укладення між сторонами окремого правочину щодо умов та порядку використання позичальником електронного підпису, без належної ідентифікації особи підписувача та без наявності належного ступеня захисту інформації. Таким чином, кредитний договір є нікчемним, не має юридичної сили та не створює для сторін будь-яких наслідків, окрім зобов`язання відповідача повернути безпідставно отримані кошти. 
В судове засідання представниця позивача Лойфер А.О. не з`явилася, проте у позові просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
В судовому засіданні, яке проводилося без участі відповідача ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 позовні вимоги визнав частково, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.
Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представниці позивача та відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.
Заслухавши пояснення представника відповідача Гайдаржия А.В., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Суд встановив, що 11 серпня 2024 року АТ «ТАСКОМБАНК» уклало з відповідачем Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR (з додатковим договором).
Договір складається з підписаної сторонами Заяви-договору про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR від 11 серпня 2024 року та Додаткового договору до Заяви-договору про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR від 11 серпня 2024 року.
Відповідно до договору АТ «ТАСКОМБАНК» зобов`язалося відкрити на користь відповідача окремий рахунок з видачею електронного платіжного засобу (банківської картки) та встановленням кредитної лінії з лімітом у розмірі 100 000 грн, зі строком дії кредитної лінії протягом 12 місяців (з автоматичною пролонгацією), а ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (зі сплатою нарахованих процентів) у розмірі не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 83 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (за операціями зі зняття готівкових коштів) та 65 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (за іншими операціями).
Проценти при перевищенні витратного ліміту (несанкціонований овердрафт) становлять 83 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. 
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був вчинений в електронній формі. 
А тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно п.п. 5, 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем. 
Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості. 
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України (ч.ч. 1-4, 6-8, 12-13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.
Засіб електронного підпису чи печатки - апаратно-програмний пристрій чи програмне забезпечення, що використовуються для створення електронного підпису чи печатки (п.п. 15, 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).
Згідно п.п. 4, 16 «Положення про використання електронного підпису та електронної печатки», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 20 грудня 2023 № 172: 
- цифровий власноручний підпис (ЦВП) - електронний підпис, що є власноручним підписом фізичної особи, створеним на екрані електронного сенсорного пристрою;
- електронний сенсорний пристрій - електронний пристрій із сенсорним екраном, на якому особа може створити цифровий власноручний підпис.
Згідно п.п. 31, 33, 34 вказаного Положення вимоги розділу IV цього Положення (Використання ЦВП) поширюються на банки та їхніх клієнтів для підписання електронних документів.
Фізична особа, що є клієнтом установи або має намір стати клієнтом установи, та не є фізичною особою-підприємцем, суб`єктом, який провадить незалежну професійну діяльність або уповноваженим представником юридичної особи, фізичної особи-підприємця, суб`єкта, який провадить незалежну професійну діяльність, має право використовувати ЦВП для підписання електронних документів під час електронної взаємодії виключно з установою/комерційним агентом установи з дотриманням вимог цього Положення.
Установа зобов`язана забезпечити дотримання таких вимог під час створення електронного документа з ЦВП підписувача: 1) проведення ідентифікації та верифікації підписувача відповідно до вимог законодавства України; 2) ознайомлення підписувача з текстом документа перед його підписанням ЦВП; 3) підписання ЦВП саме того документа, з яким ознайомився підписувач; 4) нерозривне поєднання ЦВП з електронним документом, підписаним цим ЦВП; 5) автоматичне створення кваліфікованої електронної позначки часу для електронного документа відразу після його підписання ЦВП; 6) здійснення перевірки ЦВП підписувача на його відповідність зразку власноручного підпису; 7) підписання електронного документа уповноваженим представником установи з використанням КЕП з кваліфікованою електронною позначкою часу та/або засвідчення електронного документа кваліфікованою електронною печаткою установи з кваліфікованою електронною позначкою часу; 8) фіксування дій підписувача та уповноважених представників установи, пов`язаних зі створенням електронних документів з ЦВП, в електронному журналі подій, захищеному від модифікації та знищення; 9) конфіденційність усіх даних, що передаються між електронним сенсорним пристроєм та інформаційною системою установи.
Установа має право не застосовувати вимог підпунктів 1, 6 пункту 34 розділу IV цього Положення, якщо нормативно-правовим актом Національного банку не встановлено обов`язку ідентифікувати/верифікувати підписувача.
У п. 32 Заяви-договору про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR від 11 серпня 2024 року та п. 4.2 Додаткового договору до Заяви-договору про приєднання до Публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR від 11 серпня 2024 року сторони узгодили укладення між собою кредитного договору (з додатковим правочином) в електронному вигляді із застосуванням позичальником цифрового власноручного підпису на екрані електронного сенсорного пристрою для підписання правочину, зазначивши, що такий підпис має таку ж юридичну силу як власноручний підпис, тобто узгодили порядок та умови використання цифрового підпису позичальником, у тому числі для укладення кредитного договору.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір (з додатковим договором) був укладений та посвідчений позичальником шляхом проставлення цифрового власноручного підпису на екрані електронного сенсорного пристрою банку, за належної ідентифікації та верифікації банком клієнта, містить усі істотні умови для даного виду договорів.
Докази про те, що ОСОБА_1 не укладав та не підписував кредитний договір з АТ «ТАСКОМБАНК», в матеріалах справи відсутні.
Зокрема, стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що наявний на кредитному договорі (та додатковому договорі) цифровий власноручний підпис виконаний не ним та йому не належить. 
Твердження відзиву про недоліки та невідповідність електронного підпису вимогам закону суд також відхиляє, оскільки юридична сила та допустимість електронного підпису чи печатки як доказу не можуть бути заперечені виключно на тій підставі, що вони мають електронну форму або не відповідають вимогам до кваліфікованих електронних підписів чи печаток (ч. 7 ст. 17 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги») 
Згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У той же час, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.
За такого, враховуючи встановлене, приймаючи до уваги ту обставину (яка не заперечувалася стороною відповідача), що ОСОБА_1 погодився на отримання та фактично отримав від АТ «ТАСКОМБАНК» кредитні кошти, протягом тривалого часу користувався ними, тобто усвідомлював факт наявності між сторонами договірних відносин, а тому суд вважає доведеним як той факт, що сторони в належній формі уклали між собою кредитний договір, так і факт виникнення у відповідача обов`язків позичальника за кредитним договором. 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. 
З пояснень представника відповідача та матеріалів справи, а саме виписки з банківського рахунку позичальника вбачається, що кредитодавець виконав умову договору щодо надання відповідачу кредиту.
Зі свого боку ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконав, у зв`язку з чим 14 жовтня 2025 року АТ «ТАСКОМБАНК» на виконання положення ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» звернулося до позичальника з вимогою про усунення порушення протягом 30 днів з дня отримання такої вимоги (45 днів з дня направлення вимоги) та дострокове повернення кредитної заборгованості. Однак така вимога позичальником виконана не була.
Станом на 27 листопада 2025 року заборгованість за кредитним договором становить 79 611,14 грн, у тому числі:
-заборгованість за кредитом – 45 924,64 грн;
заборгованість за процентами – 33 686,50 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з банківського рахунку позичальника. Заборгованість нарахована у повній відповідності до умов кредитного договору. Наявність та розмір заборгованості відповідачем не спростовано.
За встановлених обставин, вказана заборгованість на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» у повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 2 662,40 грн судового збору.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити повністю. 

Стягнути з  ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» (м. Київ, вул. С. Петлюри, 30; код ЄДРПОУ 09806443) заборгованість за Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №999/27890776-VR від 11 серпня 2024 року, що утворилася станом на 27 листопада 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом – 45 924 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) гривні 64 копійки; заборгованість за процентами – 33 686 (тридцять три тисячі шістсот вісімдесят шість) гривень 50 копійок, а всього в загальному розмірі 79 611 (сімдесят дев`ять тисяч шістсот одинадцять) гривень 14 копійок, а також в повернення 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок судового збору. 

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя: О.В. Вуїв