ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2026 року м.Дніпро Справа № 904/3839/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від прокурора: Щербина С.О.
від позивача: не з`явився 
від відповідача: не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  
Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025р. 
(суддя Кеся Н.Б., м. Дніпро, повний текст рішення складено 27.11.2025р.) 
у справі 
за позовом Керівника Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області, селище Слобожанське Дніпропетровська область, в інтересах держави в особі Петриківської селищної ради, смт Петриківка Дніпропетровська область
до Приватного акціонерного товариства "ОРІЛЬ-ЛІДЕР", с.Єлизаветівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область
про зобов`язання вчинити певні дії 

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Слобожанська окружна прокуратура Дніпропетровської області, селище Слобожанське Дніпропетровська область, в інтересах держави в особі Петриківської селищної ради (далі-Позивач) 15.07.2025 року через систему "Електронний суд" звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" (далі-Відповідач), в якому просила суд:
1. Розірвати договір оренди землі, укладений між Петриківською селищною радою (код ЄДРПОУ 04339698) та Приватним акціонерним товариством "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" (код ЄДРПОУ 24426809) від 13.09.2007 в частині, що стосується земельної ділянки площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034.
2. Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" (код ЄДРПОУ 24426809) повернути Петриківській селищній раді Дніпровського району Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 04339698) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 55,5024 га, кадастровий номер 1223755100:02:060:0034.
3. Стягнути з відповідача у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (реквізити отримувача: 49044, м. Дніпро, пр-т Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, р/р UA228201720343160001000000291 в ДКСУ в м. Київ код за ЄДРПОУ 02909938, код класифікації видатків бюджету – 2800) сплачений судовий збір. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» до затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь, використовувало земельну ділянку площею 55,5024 га із кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 всупереч цільовому призначенню — розорювало пасовища та вирощувало сільськогосподарські культури, що є порушенням п. «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України, умов договору оренди та вимог земельного законодавства.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025р. у справі № 904/3839/25 позов залишено без задоволення. Понесені Дніпропетровською обласною прокуратурою судові витрати покладено повністю на прокуратуру.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, через систему "Електроний суд", звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025р. у справі № 904/3839/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає засадам верховенства права, є незаконним та необґрунтованим у розумінні ст. 236 ГПК України, оскільки ухвалене без повного та всебічного з`ясування обставин справи, без належної оцінки наданих доказів та без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Прокурор наголошує, що 13.09.2007 між Петриківською районною державною адміністрацією та ЗАТ з іноземними інвестиціями «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» укладено договір оренди землі, за яким земельна ділянка площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 передана у користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до поконтурної експлікації, ця земельна ділянка складалася з 9,3909 га пасовищ, вкритих чагарниками, 0,5154 га польових доріг та 45,5961 га пасовищ. Водночас, згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.02.2021, складеним державним інспектором Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, встановлено факт розорення та обробітку ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» за допомогою сільськогосподарської техніки зазначеної земельної ділянки, що свідчить про фактичне використання пасовищ як ріллі з порушенням структури ґрунту. Крім того, серія скріншотів з програми Google Планета Земля підтверджує, що земельна ділянка оброблялася починаючи з 2015 року.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв акт перевірки від 09.02.2021 як доказ, оскільки у справі не йдеться про притягнення до адміністративної відповідальності, а тому відсутність представника орендаря під час перевірки не може свідчити про нікчемність акту, яким встановлено нецільове використання земельної ділянки. В сукупності з іншими доказами акт перевірки належним чином підтверджує нецільове використання земельної ділянки орендарем з 2021 року.
Прокурор також зазначає, що суд не прийняв до уваги доказ у вигляді картографічних даних з сервісу Google Планета Земля, незважаючи на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.06.2023 у справі № 420/4540/22, відповідно до якої інформація, яка міститься у сервісі Google Планета Земля, є належними та допустимими доказами.
Апелянт наголошує, що ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» до затвердження проекту землеустрою використовувало земельну ділянку всупереч цільовому призначенню, що є порушенням п. «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України, пунктів 28, 31 договору оренди, ст. 37 Закону України «Про охорону земель», ст. 25 Закону України «Про оренду землі». Встановлений на законодавчому рівні правовий режим використання сільськогосподарських угідь «пасовища» не передбачає можливості розорювання земель і вирощування на них сільськогосподарських культур. Розорення пасовищ та їх засівання сільгоспкультурами свідчить про фактичне використання земельної ділянки для цілей, що не відповідають встановленому виду користування землею, унеможливлюють випасання худоби на розорених землях.
Прокурор зазначає, що судом при винесенні оскаржуваного рішення не застосовано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. Зокрема, Верховний Суд у постановах від 21.06.2022 у справі № 912/1520/21, від 22.01.2020 у справі № 468/1498/17 зазначив, що використання земельної ділянки з порушенням виду її цільового використання в межах однієї категорії є підставою для розірвання договору та повернення земельної ділянки. У п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 925/929/19 наголошено, що користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення повинні використовувати їх відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані власником. Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 904/1054/19 зазначив, що діяльність щодо розорювання земельної ділянки, яка за характеристиками відноситься до пасовищ, порушує встановлені законодавством та договором вимоги. Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 у справі № 468/1680/17-ц зробив висновок, що встановлення факту порушення умов договору оренди землі, яким заборонено орендарю використовувати об`єкт оренди інакше, ніж як пасовища, є підставою для розірвання договору в судовому порядку.
Апелянт стверджує, що Петриківською селищною радою, в порушення норм Закону України «Про землеустрій», затверджено проект землеустрою щодо еколого-економічного обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і укладено додаткову угоду до договору оренди вже після того, як землекористувач фактично самовільно змінив цільове призначення земельної ділянки з пасовищ на ріллю. Проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, відповідно до ст. 52 Закону України «Про землеустрій», взагалі не передбачає можливості зміни цільового призначення земельної ділянки. Оскільки Петриківською селищною радою рішенням від 19.04.2024 затверджено саме проект землеустрою щодо впорядкування угідь, а не прийнято рішення про зміну цільового призначення, фактично цільове призначення спірної земельної ділянки не змінилось, і відповідач продовжує її використання всупереч вимогам договору оренди та законодавства.
Прокурор зазначає, що землі сільськогосподарського призначення екстенсивного використання — пасовища, луки, сіножаті — віднесені Законом України «Про екологічну мережу України» до складових структурних елементів екомережі. Статтею 34 Земельного кодексу України закріплено особливий статус пасовищ, а ст. 37 Закону України «Про охорону земель» заборонено розорювання сіножатей та пасовищ. Надмірне розширення площі ріллі за рахунок пасовищ призводить до порушення екологічно збалансованого співвідношення земельних угідь, що негативно позначається на стійкості агроландшафтів.
Апелянт вказує, що Господарським судом Дніпропетровської області доводи прокурора, викладені у позовній заяві, у повній та всебічній мірі не досліджено, оцінку наданим доказам не надано, у більшості залишено поза увагою факти порушення вимог законодавства, що унеможливило встановлення фактичних обставин, внаслідок чого прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, яке підлягає скасуванню в апеляційному порядку.
Прокурор також обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави, зазначаючи, що Петриківська селищна рада була обізнана про факт порушення відповідачем вимог договору оренди з 10.11.2023, проте не вжила належних заходів цивільно-правового характеру. Більше того, селищна рада затвердила проект землеустрою та уклала додаткову угоду до договору оренди вже після фактичного самовільного розорювання пасовищ відповідачем, тим самим відмовившись від належного захисту інтересів держави. Апеляційна скарга подається першим заступником керівника Дніпропетровської обласної прокуратури відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру».

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025 є правомірним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, і фактично зводиться до переоцінки доказів.
Відповідач зазначає, що акт перевірки Головного управління Держгеокадастру від 09.02.2021 складений із порушенням вимог ст. ст. 7, 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», без належного повідомлення землекористувача про проведення перевірки, не містить підпису уповноваженого представника ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» та доказів його участі у перевірці, не містить жодних первинних матеріалів (польових вимірювань, актів обстеження, геодезичних координат, фотоматеріалів), а також має технічні неузгодженості щодо дати та реквізитів наказу, на підставі якого проводилась перевірка. Відповідач посилається на постанову КГС ВС від 30.01.2025 у справі № 922/618/22, згідно якої акт перевірки не може бути єдиним доказом порушення, та на постанову ВС від 27.04.2021 у справі № 826/14904/18, відповідно до якої формальні документи контролю не можуть підміняти собою докази фактичних порушень.
Щодо «план-схеми» земельної ділянки, доданої до акту перевірки, відповідач зазначає, що вона не містить масштабу, координат, підписів або погоджень, кадастрових номерів та геодезичних даних, є звичайним викопіюванням із невстановленого джерела і не відповідає вимогам п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про землеустрій», а тому позбавлена юридичної сили доказу.
Щодо зображень із сервісу Google Earth відповідач стверджує, що вони не дозволяють достовірно визначити вид угідь або факт обробітку землі, не є офіційним картографічним чи геодезичним джерелом, не містять підтверджених метаданих, не відповідають вимогам ст. 96 ГПК України щодо електронних доказів і не підтверджені жодним виїзним обстеженням компетентного органу. Відповідач посилається на постанову ВС від 28.03.2023 у справі № 420/4540/22, зазначаючи, що зображення з Google Earth можуть оцінюватися лише у сукупності з іншими належними доказами, але самі по собі не підтверджують факту порушення.
Відповідач зазначає, що фактична потреба у пасовищах у регіоні відсутня, оскільки на відповідній території відсутнє поголів`я великої рогатої худоби, а саме по собі формальне віднесення земель до певного виду угідь не створює обов`язку їх використання всупереч реальним соціально-економічним умовам. Договори оренди укладені відповідно до чинного законодавства, жодних приписів або актів про порушення у відповідний період не виносилось.
ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» також посилається на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025, яким визнано неконституційними положення абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у частині, яка дозволяла прокурору звертатися до суду у зв`язку з «нездійсненням або неналежним здійсненням» захисту інтересів держави органами влади. Відповідач зазначає, що орган місцевого самоврядування самостійно здійснював захист своїх прав та вважає позов безпідставним, а будь-які «виключні обставини» відсутні.
Відповідач наголошує, що жоден з критеріїв істотного порушення договору, передбачених ст. 32 Закону України «Про оренду землі», прокурором не доведений. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що Петриківською селищною радою затверджено проєкт землеустрою, до договору оренди внесено відповідні зміни, жодне з цих рішень не було оскаржене прокурором, а тому вимога про повернення земельної ділянки не могла відновити первісний стан правовідносин, що підтверджує правильність висновку суду про неефективність обраного способу захисту. Цей висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, відповідно до якої суд не може застосовувати спосіб захисту, який не призводить до реального поновлення порушеного права.
На підставі викладеного відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
Петриківська селищна рада не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Чус О.В., Дармін М.О..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.12.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/3839/25. 
Матеріали справи № 904/3839/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Розпорядженням керівника апарату суду від 29.12.2025р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В. відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025р. №1, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.
Автоматичною системою документообігу, для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження у справі, тощо визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Дарміна М.О., Чередка А.Є..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.12.2025р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 22.04.2026р..
На підставі розпорядження керівника апарату суду від 21.04.2026р., у зв`язку з вирішенням питання про відкриття апеляційного провадження у справі, на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, для дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі, відповідно до якої визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді: Дармін М.О., Чус О.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2026р., судовою колегією у визначеному складі, прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025р. у справі № 904/3839/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2026р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 29.06.2026р.. 
Від представника Приватного акціонерного товариства "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" надійшло клопотання про його участь в судовому засіданні 29.06.2026р. та в усіх подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів та підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.04.2026р. судове засідання у справі № 904/3839/25, призначене на 29.06.2026р. о 15:30 год та всі подальші судові засідання, вирішено провести з представником Приватного акціонерного товариства "ОРІЛЬ-ЛІДЕР", в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засідання №511) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в підсистеми ЄСІТС. 
20.06.2026 р., тобто поза межами строку на апеляційне оскарження, до Центрального апеляційного господарського суду через підсистему "Електронний суд", від Скаржника надійшли письмові пояснення (доповнення) до апеляційної скарги. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає відсутніми підстави для прийняття наведених письмових пояснень ( доповнень ) до розгляду, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, другою ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої, другою ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи з урахуванням положень ст. 42 цього Кодексу. В іншому разі суд не враховує такі доповнення чи зміни. 
При розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним ( частини перша, п`ята ст. 161 ГПК України).
Представник Скаржника не просив дозволу подати письмові пояснення до апеляційної скарги, а апеляційний суд не визнавав необхідним їх одержання від учасників справи та не призначала строк для їх подання.
З огляду на наведене Колегія суддів апеляційного суду відповідно до частини другої ст. 118 ГПК України залишає без розгляду надіслані Скаржником письмові пояснення до апеляційної скарги ( див. подібну позицію Великої Палати Верховного Суду щодо залишення без розгляду додаткових пояснень / доповнень до касаційної скарги, поданих поза межами відповідного процесуального строку, викладену у постановах від 01.03.2023 р. у справі № 925/556/21, від 06.09.2023 р. у справі № 910/18489/20, від 03.04.2024 р. у справі № 906/1330/21).
У зв`язку із поданням Прокурором додаткових пояснень, від Відповідача надійшла заява про чергове відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з необхідностю підготовки свої заперечень.
Розглянувши вказане клопотання, судова колегія не знаходить підстав для задоволення даного клопотання з урахуванням такого.
Судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
Участь представників учасників справи у засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою згідно із законом, не визнавалася вона такою й судом. При цьому, позиція Відповідача достатньо повно викладена у відзиві на апеляційну скаргу. Разом з тим, додаткові пояснення Прокурора, які надійшли до апеляційного суду поза межами строку на апеляційне оскарження, залишені судом без розгляду.
Матеріали справи містять обсяг відомостей достатній для розгляду апеляційної скарги й за відсутності представників сторін.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 р., "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 р. зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. "Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ ( &51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").
А отже, у зв`язку з недопущенням затягування судового процесу, що може привести до порушення вимог ст. 256 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, та з метою забезпечення дотримання вимог законодавства в частині додержання процесуальних строків відповідно до вимог ст. 273 ГПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників сторін справи, за наявними матеріалами.
Позивач та Відповідач не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників Позивача та Відповідача. 
У судовому засіданні 29.06.2026р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

13.09.2007р. на підставі розпорядження голови Петриківської районної державної адміністрації від 23.04.2007 №181-р-07 між Петриківською районною державною адміністрацією та Закритим акціонерним товариством з іноземними інвестиціями “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” укладено договір оренди землі загальною площею 139,747 га, з них: 103,7463 га, в тому числі: 11,479 га ріллі, 69,9263 га пасовищ, 21,6352 га пасовищ, вкритих чагарниками, 0,7058 га польових доріг за рахунок державного резервного фонду (арк.с. 25-32 Т.1).
Земельні ділянки передано у користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У подальшому земельним масивам, які перебували у користуванні юридичної особи присвоєно кадастрові номери.
Так, одним із додатків до вищезазначеного договору являється поконтурна експлікація земельної ділянки площею 55,5039 га, якій у подальшому присвоєно кадастровий номер 1223755100:02:060:0034.
Відповідно до вказаної експлікації, зазначена земельна ділянка складається з 9, 3909 га пасовищ, вкритих чагарниками; 0,5154 га польових доріг та 45,5961 га пасовищ.
05.05.2011 юридичною особою змінено назву з Закритого акціонерного товариства з іноземними інвестиціями “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” на Приватне акціонерне товариство “ОРІЛЬ-ЛІДЕР”.
Строк дії договору оренди встановлено до 31.12.2016.
Однак, рішенням восьмої сесії сьомого скликання Петриківської селищної ради від 30.05.2018 дію договору поновлено до 31.12.2026. Крім того, пунктом 7 рішення наголошено, що ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” має використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, суворо дотримуватись вимог земельного законодавства та умов її надання.
Разом з цим встановлено, що суб`єктом господарювання земельна ділянка, надана за рахунок пасовищ, використовується як рілля для вирощування сільськогосподарських культур.
Зазначений факт вказує на порушення юридичною особою вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 05.04.2018 № 4-1179/15-111888-СГ (арк.с. 36 Т.1) передано Петриківській селищній раді у комунальну власність за актом приймання-передачі земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2093,4131 га на території Петриківської селищної об`єднаної територіальної громади Петриківського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту згідно з додатком.
Рішенням сьомої сесії сьомого скликання Петриківської селищної ради від 25.04.2018 (арк.с. 37 Т.1) затверджено акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту з державної власності до комунальної власності (зв.арк.с. 36 Т.1).
Серед прийнятих сільською радою земель, відповідно до акту приймання-передачі, наявна земельна ділянка з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034.
З огляду на викладене, 04.06.2018 укладено додаткову угоду до Договору оренди землі, відповідно до якої змінено Орендодавця з “Петриківської районної державної адміністрації” на “Петриківську селищну раду” (арк.с. 39 Т.1).
14.07.2021 між сторонами, а саме: Петриківською селищною радою та ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” (арк.с. 40-49 Т.1) укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 13.09.2007, відповідно до якою внесено зміни до п. 2 Договору та викладено його в наступній редакції:
“В оренду передаються земельні ділянки загальною площею 127,5027 га:
- кадастровий номер 1223755100:02:060:0035, загальною площею 17,9984 га;
- кадастровий номер 1223755100:02:060:0036, загальною площею 18,0016 га;
- кадастровий номер 1223755100:02:060:0032, загальною площею 18,0012 га;
- кадастровий номер 1223755100:02:060:0033, загальною площею 17,9991 га;
- кадастровий номер 1223755100:02:060:0034, загальною площею 55,5024 га.
Крім того, змінено п. 5 Договору щодо нормативної грошової оцінки вищезазначених земельних ділянок.
Рішенням 21 сесії VIII скликання Петриківської селищної ради “Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь”, надано ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” дозволи на розробку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь земельних ділянок без зміни їх цільового призначення, з кадастровими номерами і площами, які знаходяться в межах Петриківської селищної територіальної громади, згідно з додатком, в якому міститься, в тому числі, інформація щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034.
Рішенням 23 сесії VIII скликання Петриківської селищної ради №726 від 19.04.2024 (зв.арк.с. 51, арк.с. 52 Т.1) затверджено проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь земельних ділянок без зміни їх цільового призначення зі зміною виду угідь з кадастровими номерами і площами, які знаходяться в межах Петриківської селищної територіальної громади, згідно з додатком, відповідно до якого в межах земельної ділянки з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 площею 55,5024, змінено вид угідь з 54,9870 га пасовищ на ріллю.
В результаті прийняття зазначеного рішення, між сторонами договору укладено додаткову угоду від 19.04.2024 (арк.с. 50 Т.1), одним із пунктів договору є наступний: “В оренду передаються земельні ділянки загальною площею 127,5027 га, в тому числі, з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034, загальною площею 55,58024 га, з них 54,9870 га - рілля; 0,5154 га - землі під дорогами, зокрема під ґрунтовими”.
Разом з цим, відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 09.02.2021р., складеного державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, за результатами виїзду на місце здійснено огляд земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 та встановлено факт розорення та обробітку ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” за допомогою сільськогосподарської техніки земельної ділянки площею 55,5024 га, що свідчить про фактичне використання земельної ділянки площею 55,5024 га в якості ріллі з порушенням структури ґрунту.
Тож, прокуратура в позові посилається на те, що ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” до затвердження проекту землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозмін та впорядкування угідь земельних ділянок використовувало земельну ділянку площею 55,5024 га із кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 всупереч цільовому призначенню, що є порушенням п “а” ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України, відповідальність за що передбачена п “ґ” ст. 211 Земельного кодексу України та ст. 53 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами факту нецільового використання земельної ділянки відповідачем. Зокрема, суд визнав акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.02.2021 таким, що одержаний з порушенням закону, оскільки в ньому відсутні відомості про підписання акту або відмову від його підписання суб`єктом господарювання, що суперечить вимогам ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Щодо картографічних даних з сервісу Google Планета Земля суд зазначив, що зображення на цьому веб-ресурсі не є достатнім доказом, оскільки таке трактування при відсутності офіційних даних є припущенням, яке вимагає підтвердження з інших джерел. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що вимога прокурора про повернення земельної ділянки орендодавцю в будь-якому випадку не призведе до повернення землі в первісний стан, оскільки ані рішення Петриківської селищної ради, яким змінено вид цільового використання спірної земельної ділянки, ані внесені відповідні зміни до договору оренди землі не оспорені прокурором, а тому прокурором обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові. Також суд зазначив, що часткове розірвання договору не передбачено цивільним законодавством.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення Прокурора, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у справі.
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:
- представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);
- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (ч. 3);
- прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4).
За приписами ст. 53 Господарського процесуального кодексу України:
- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);
- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).
Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, aie яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Спірна земельна ділянка на підставі положень п. 24 Розділу X Земельного кодексу України є комунальною власністю Петриківської селищної ради, посадові особи якої, виконуючи належним чином свої повноваження, мали контролювати питання законності використання такого майна у порядку та способом встановленим законом, а також вживати своєчасні та ефективні заходи з метою припинення дій щодо незаконного користування ним.
Петриківська селищна рада, як власник орендованої земельної ділянки, була обізнана про факт порушення відповідачем вимог договору оренди щодо цільового використання земельної ділянки, проте радою не було вжито належних заходів цивільно-правового характеру, направлених на припинення вказаних порушень та повернення такої земельної ділянки з оренди.
Невжиття органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту права територіальної громади на повернення земельної ділянки, свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Так, з метою встановлення підстав представництва та отримання інформації щодо вжитих радою заходів, Слобожанською окружною прокуратурою 10.11.2023 направлено запит до Петриківської селищної ради в порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, в якому повідомлялося про факт порушення ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” умов договору оренди (арк.с. 15-17 Т.1).
Петриківською селищною радою листом від 22.11.2023 за №14-2755/0/2-23 (арк.с. 18 Т.1) повідомлено, що у разі підтвердження факту нецільового використання земельної ділянки за кадастровим номером 1223755100:02:060:0034, питання щодо розірвання договору оренди буде розглянуто на пленарному засідання Петриківської селищної ради.
У подальшому, листом селищної ради від 05.01.2024 за № 14-39/0/2-24 (арк.с. 23 Т.1) повідомлено Слобожанську окружну прокуратуру, що селищною радою заплановано заходи щодо розгляду на черговій сесії питання припинення договору оренди на спірну земельну ділянку.
Разом з цим, питання щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” у зв`язку із нецільовим використанням земельної ділянки органом місцевого самоврядування не вирішено.
Враховуючи наведене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що Керівник Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, вказав, у чому полягає порушення інтересів держави, та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
При цьому, судом об`єктивно враховано, що на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» керівник Слобожанської окружної прокуратури попередньо повідомив Петриківську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області листом від 25.06.2025 № 66-2368ВИх-25 про те, що у зв`язку з виявленим порушенням прокуратурою буде подано відповідний позов.
В той же час, за результатами розгляду справи судом першої інстанції позов відхилений з посиланням на те, що прокурором не доведено порушення відповідачем умов договору оренди спірної земельної ділянки від 13.09.2007 в частині, що стосується земельної ділянки площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034, дія якого поновлена Рішенням восьмої сесії сьомого скликання Петриківської селищної ради від 30.05.2018 до 31.12.2026, зокрема використання відповідачем спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Суд зазначив, що вимога прокурора про повернення земельної ділянки орендодавцю в будь-якому випадку не призведе до повернення землі в первісний стан, оскільки ані рішення Петриківської селищної ради, яким змінено вид цільового використання спірної земельної ділянки, ані внесені відповідні зміни до договору оренди землі не оспорено Прокурором. Отже, прокурором обраний не ефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, навіть якщо має місце порушення права. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого господарського суду виходячи з наступного.
Спір у цій справі виник у зв`язку з наявністю чи відсутністю правових підстав для розірвання договір оренди землі , укладений між Петриківською селищною радою та Приватним акціонерним товариством "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" від 13.09.2007 в частині, що стосується земельної ділянки площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 та зобов`язання Приватне акціонерне товариство "ОРІЛЬ-ЛІДЕР" повернути Петриківській селищній раді Дніпровського району Дніпропетровської області земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 55,5024 га, кадастровий номер 1223755100:02:060:0034.
За змістом положень статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом положень статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати.
У частині 1 статті 25 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження. Частиною 2 цієї статті Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки зобов`язаний, зокрема, виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
За змістом статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки.
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі" визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Отже, оренда землі є окремим видом найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 та постанові Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 916/3679/23.
Колегія суддів зазначає, що підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки визначені Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.
Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України "Про оренду землі", а також статті 141 Земельного кодексу України, пункт "ґ" якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Відповідно до частини 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі", розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Частиною 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Отже, дострокове розірвання договору оренди можливе, зокрема, на вимогу однієї із сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором. При цьому окремими підставами для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди є використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 1 Закону України "Про землеустрій" цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Таким чином, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. Поділ земель на категорії передбачено Земельним кодексом України. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 916/3679/23, від 18.10.2023 у справі № 910/20745/20, від 25.05.2021 у справі № 927/703/20.
Частиною 1 статті 18 Земельного кодексу України передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.
Частиною 1 статті 19 Земельного кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Отже, землекористувач має використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. При цьому вид використання визначається в межах цільового призначення ділянки. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 916/3679/23, від 09.10.2024 у справі № 916/3287/23.
Поняття "використання земельної ділянки не за цільовим призначенням" стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 917/516/23, від 09.10.2024 у справі № 904/205/23, від 04.02.2025 у справі № 916/3679/23.
Відповідно до п. 2 Договору в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 139,747 га, з них: 103,7463 га, в тому числі: 11,479 га ріллі, 69,9263 га пасовищ; 21,6352 га пасовищ, вкритих чагарниками; 0,7058 га польових доріг за рахунок державного земельного запасу та 36,0007 га пасовищ за рахунок земель державного резервного фонду.
Відповідно до експлікації земельних угідь, яка міститься у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 складається з 36,0247 га і 18,9623 га пасовищ та 0,5154 га під господарськими шляхами і прогонами.
Пунктом 28 Договору встановлено права орендодавця, серед яких: вимагати від орендаря використання земельної ділянки у відповідності до цільового призначення, встановленого цим договором; забезпечення екологічної безпеки землекористування шляхом додержання вимог земельного і природоохоронного законодавства державних та місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі.
Одним із обов`язків Орендаря, відповідно до п.31 Договору є використання орендованої земельної ділянки відповідно до цільового призначення, визначеного цим договором, дотримуючись державних і місцевих стандартів, норм і правил цільового використання землі.
Відповідно до п.37 Договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін чи за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
На підтвердження факту зміни відповідачем цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером - 1223755100:02:060:0034, прокурором надано, зокрема, акт перевірки Головного управління Держгеокадастру від 09.02.2021 року та зображеннях із сервісу Google Earth.
В акті зазначено, що за результатами виїзду на місце здійснено огляд земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 55,5024 га з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 та встановлено факт розорення та обробітку ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” за допомогою сільськогосподарської техніки земельної ділянки площею 55,5024 га, що свідчить про фактичне використання земельної ділянки площею 55,5024 га в якості ріллі з порушенням структури ґрунту.
Згідно абзаців 10-14 частини 6 статті 7 Закону України “Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності” (в редакції, що діяла під час спірної перевірки) передбачено, що в останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом. Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю). У разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис. Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).
При цьому, матеріалами справи встановлено та не заперечує Позивач, що зазначений акт складений із порушенням вимог Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а саме без належного повідомлення землекористувача про проведення перевірки; не містить підпису уповноваженого представника ПрАТ «ОРІЛЬ-ЛІДЕР» та доказів його участі у перевірці, містить технічні неузгодженості, зокрема, щодо дати та реквізитів наказу, на підставі якого проводилась перевірка. Таким чином, такий акт не може бути належним та допустимим доказом у справі.
Щодо зображень із сервісу Google Earth, то апеляційний суд зазначає, що зазначені зображення не дозволяють достовірно визначити вид угідь або факт обробітку землі. 
Скриншоти із публічних картографічних сервісів не можуть бути належними доказами у справах щодо порушення законодавства про землю.
Так, Верховний Суд у постанові від 28.03.2023 у справі № 420/4540/22 вказав, що зображення з Google Earth можуть оцінюватися лише у сукупності з іншими належними доказами, але самі по собі не підтверджують факту порушення.
В свою чергу позивач надав Господарському суду письмові пояснення, згідно з якими за весь період часу з моменту укладення спірних договорів сторони належним чином виконували свої обов`язки, зокрема, ПрАТ “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” як орендар по договорам, використовував земельну ділянку згідно цільового призначення, не погіршував їх стан та своєчасно в повному обсязі виплачував орендну плату.
Отже, в матеріалах справи відсутні докази, які би однозначно підтвердили зміну відповідачем цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034.
Також, колегія суддів вважає, що прокурором, у даному випадку, обрано не ефективний спосіб захисту порушеного права держави, на що звернув уваги місцевий господарський суд.
Так, як зазначено вище, предметом спору у цій справі є вимоги прокурора про розірвання договору оренди землі, укладений між Петриківською селищною радою та Приватним акціонерним товариством “ОРІЛЬ-ЛІДЕР” в частині, що стосується спірної земельної ділянки, та зобов`язання відповідача повернути її Петриківській селищній раді Дніпровського району Дніпропетровської області.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного Позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний Позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний Позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі № 916/1415/19.
У даній справі, матеріали справи свідчать про те, що рішенням 23 сесії VIII скликання Петриківської селищної ради №726 від 19.04.2024 (зв.арк.с. 51, арк.с. 52 Т.1) затверджено проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь земельних ділянок комунальної власності, відповідно до якого в межах земельної ділянки з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034 площею 55,5024, змінено вид угідь з 54,9870 га пасовищ на ріллю.
В результаті прийняття зазначеного рішення, між сторонами договору укладено додаткову угоду від 19.04.2024 (арк.с. 50 Т.1), одним із пунктів договору є наступний: “В оренду передаються земельні ділянки загальною площею 127,5027 га, в тому числі, з кадастровим номером 1223755100:02:060:0034, загальною площею 55,58024 га, з них 54,9870 га - рілля; 0,5154 га - землі під дорогами, зокрема під ґрунтовими”.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень наведених норм, вважає, що у даному випадку, обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про повернення земельної ділянки орендодавцю в будь-якому випадку не призведе до повернення землі в первісний стан, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача.
Обрання прокурором неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційних скарг (подібні за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20 ).
Отже, враховуючи наведене та приймаючи до уваги те, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту своїх прав у задоволені позовних вимог прокурора слід відмовити.
Частиною 1 статі 74 Господарського процесуального кодексу України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Колегія суддів вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025р. у справі № 904/3839/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 

Повний текст постанови складено 30.06.2026р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус