Справа № 643/5774/25
Провадження № 2/643/584/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2026      м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді:     Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання:  Штонди В.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом  Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 
до 1. ОСОБА_1  
2. ОСОБА_2 
3. ОСОБА_3 
про    стягнення 111 059,80 грн, 

ВСТАНОВИВ:
І.  Короткий зміст позовних вимог.
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі – позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1  (далі – відповідач-1), ОСОБА_2 (далі – відповідач-2), ОСОБА_3 (далі – відповідач-3), відповідно до змісту якого просить суд:
-стягнути солідарно з відповідача-2, відповідача-3 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2011 по 13.06.2018 у розмірі 53 037,04 грн;
-стягнути з відповідача-1 заборгованість у розмірі 58 022,76 грн з яких: 45 902,75 грн – послуга з постачання теплової енергії за період з 14.06.2018 по 28.02.2025; 970,20 грн - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 7 786,87 грн – послуга з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025; 562,32 грн - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 568,00 грн – послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 47,79грн – послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 1 911,91 грн – інфляційних втрат та 272,92 грн – 3% річних. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що він є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкова. Відповідач-1 є власником квартири АДРЕСА_1 з 14.06.2018. Відповідач-2 та відповідач-3 були зареєстровані в означеній квартирі до 13.06.2018, а отже були споживачами комунальних послуг. Теплопостачання у вказану вище квартиру здійснює КП «Харківські теплові мережі». Вказані послуги відповідачі своєчасно не оплатили, у зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість. За таких обставин, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. 
ІІ.  Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 17.04.2025 суд відкрив провадження у справі № 643/5774/25, розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначив на 29.05.2025, в порядку ст. 84 ЦПК України витребував від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. належним чином завірений договір купівлі-продажу № 409 від 14.06.2018. 
29.05.2025 розгляд справи відкладено на 11.07.2025.
Ухвалою від 11.07.2025 Салтівський районний суд міста Харкова судове засідання відклав на 21.08.2025, повторно витребував від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. належним чином завірений договір купівлі-продажу № 409 від 14.06.2018. 
25.07.2025 від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. надійшло повідомлення, відповідно до змісту якого остання повідомляє, що 02.03.2022 її офіс було зруйновано під час обстрілу, архів частково знищено та пошкоджено, за цим фактом було порушено кримінальне провадження № 22022220000000424 від 01.04.2022. У зв`язку з цим вона не має можливості надати до Салтівського районного суду міста Харкова копії будь-яких матеріалів нотаріальної справи.
21.08.2025 розгляд справи відкладено на 20.10.2025 у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у відпустці.
Ухвалою від 20.10.2025 Салтівський районний суд міста Харкова відклав розгляд справи на 02.12.2025, явку представника позивача у судове засідання визнав обов`язковою.
20.11.2025 представником позивача подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою від 02.12.2025 Салтівський районний суд міста Харкова відклав розгляд справи на 26.01.2026, явку представника позивача у судове засідання визнав обов`язковою.
23.01.2026 від представника відповідача-1 надійшла заява про відкладення судового засідання, призначеного на 26.01.2026, у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.
26.01.2026 розгляд справи відкладено на 11.03.2026.
18.02.2026 представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача щодо стягнення солідарної заборгованості за надані послуги з відповідача-2 та відповідача-3 підлягають частковому задоволенню, починаючи з 02.04.2017, оскільки до заборгованості за період з 01.03.2011 по 01.04.2017 підлягає застосуванню строк позовної давності. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача-1, представник зазначає, що відповідач-1 визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період надання послуг з 14.06.2018 по 31.03.2022 у сумі 26 501,69 грн. Разом з тим щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача-1 заборгованості за надання комунальних послуг за період з 01.04.2022 по 28.02.2025 зазначає, що з 01.04.2022 по теперішній час відповідач-1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з не проживанням у квартирі АДРЕСА_1 , а відтак згідно з абз. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 01.04.2022 по 28.02.2025, задоволенню не підлягають. Щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасну оплату послуг з постачання теплової енергії, представник відповідача-1 зазначає, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідачем-1 не спростовується та сумнівів у його достовірності не викликає, у зв`язку з чим відповідач-1 визнає позовні вимоги у цій частині.
11.03.2026 представником позивача подано клопотання про долучення додаткових доказів у справі.
11.03.2026 розгляд справи відкладено на 06.05.2026 у зв`язку з неявкою учасників справи. 
06.05.2026 розгляд справи відкладено на 22.06.2026 у зв`язку з неявкою учасників справи. 
Представник позивача у судове засідання 22.06.2026 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому, представником позивача подано заяву, відповідно до змісту якої він не заперечує проти розгляду справи за його відсутності.
Відповідач-1 та його представник у судове засідання 22.06.2026 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_3 , які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».
Відповідач-3 у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.
Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц.
У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. 
Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання.
Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності сторін.
ІІІ.  Встановлені судом обставини.
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, відповідач-2 та відповідач-3 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_4 , до 13.06.2018 та були споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач.
Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 421045420, з 14.06.2018 власником квартири АДРЕСА_1 , став відповідач-1. 
Проте, взяті на себе обов`язки з оплати наданих послуг відповідачі належним чином не виконували, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість за надані послуги, а саме: 
- за відповідачем-2, відповідачем-3 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2011 по 13.06.2018 у розмірі 53 037,04 грн;
- за відповідачем-1 заборгованість у розмірі 58 022,76 грн, з яких: 45 902,75 грн – послуга з постачання теплової енергії за період з 14.06.2018 по 28.02.2025; 970,20 грн - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 7 786,87 грн – послуга з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025; 562,32 грн - абонентська плата за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 568,00 грн – послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 47,79 грн – послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 1 911,91 грн – інфляційних втрат та 272,92 грн – 3% річних.
ІV.  Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом.
Суть розглянутого спору полягає у спонуканні відповідачів до примусового виконання порушених (несплачених та прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати вартості наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг з теплопостачання за адресою АДРЕСА_4 , за період з 01.03.2011 по 28.02.2025.
Приймаючи до уваги правову природу розглядуваних правовідносин, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням норм Цивільного кодексу України, які регламентують правовідносини у сфері надання послуг, а також іншими відповідними нормативно-правовими/підзаконними актами у сфері теплопостачання.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV,чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі -Закон від 24.06.2004 № 1875-IV), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем цих послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Частиною 1 ст. 19 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Таким чином, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг було покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Положеннями ст. ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон від 09.11.2017 № 2189-VIII) також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відтак, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок про те, що відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку сплачувати надані послуги викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.
Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиту теплову енергію безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова.
Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, відповідач-2 та відповідач-3 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_4 , до 13.06.2018 та були споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач.
Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 421045420, з 14.06.2018 власником квартири АДРЕСА_1 , став відповідач-1. 
Відтак, відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач. 
Згідно відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежів за адресою: АДРЕСА_4 (о/р НОМЕР_1 споживач ОСОБА_1 ), значиться заборгованість за період з 01.03.2011 по 28.02.2025 з постачання теплової енергії у розмірі 98 939,79 грн, та заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025 у розмірі 7 786,87 грн.
На виконання вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» Урядом прийнято постанову від 01 вересня 2021 року № 928 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 808.
Згідно з внесеними змінами, змінено концепцію застосування до споживачів комунальних послуг плати за абонентське обслуговування та змінено склад витрат, які включаються до плати за абонентське обслуговування.
Так, статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач оплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) для відшкодування витрат виконавця, пов`язаних з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами та стягненням плати за спожиті комунальні послуги.
Зокрема, абонентська плата включає такі витрати: з укладення договору про надання комунальної послуги; з здійснення розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами; з нарахування та стягнення плати за спожиті комунальні послуги; з обслуговування та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Відповідно до п. 30 індивідуального Договору споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з плати за послугу, плати за абонентське обслуговування в розмірі, визначеному виконавцем, але не вище граничного розміру, визначеного Кабінетом Міністрів України, інформація про яку розміщується на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця.
Абонентська плата нараховується щомісячно, у фіксованому розмірі, з розрахунку за один особовий рахунок з моменту укладання індивідуальних договорів, якщо рішенням органів місцевого самоврядування не зазначене інше.
Згідно відомості про нарахування та оплату за обслуговування внутрішньобудинкових систем (далі - ВБС) теплопостачання та обслуговування ВБС постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 (о/р НОМЕР_1 споживач ОСОБА_1 ), значиться заборгованість за період з 01.03.2024 по 28.02.2025 за обслуговування ВБС теплопостачання становить 568,00 грн, та за обслуговування ВБС постачання гарячої води в сумі 47,79 грн.
Згідно відомості про нарахування та оплату за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії, по послузі з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_4 (о/р НОМЕР_1 споживач ОСОБА_1 ), значиться заборгованість за період з 01.06.2022 по 28.02.2025 за абонентське обслуговування по послузі з постачання теплової енергії становить 970,20 грн, за обслуговування по послузі з постачання гарячої води 562,32 грн.
Відповідачами вищевказані розрахунки позивача не спростовано, контррозрахунку не подано.
Оскільки відповідач-2 та відповідач-3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , то вони в силу приписів ст. ст. 64, 67, 68 ЖК України, ч. 3 ст. 9 Закону від 09.11.2017 № 2189-VIII, ст. ст. 541, 543 ЦК України несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідач-1, у свою чергу, є власником вищевказаної квартири з 14.06.2018, а відтак в силу вказаних вище положень чинного законодавства несе відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Проте, відповідачами всупереч вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України надані позивачем послуги з постачання теплової енергії оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.
Зазначене свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, а тому порушує право позивача на одержання плати за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_4 .
Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мала, матеріалами справи не підтверджено.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. 
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Разом з тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 1 911,91 грн, та 3 % річних в сумі 272,92 грн за період з 01.05.2019 по 31.01.2022, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.
За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Надаючи оцінку доводам представника відповідача-1, викладеним у відзиві на позов, суд зазначає таке. 
Так, посилаючись на факт непроживання відповідача-1 у спірному жилому приміщенні та положення абз. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 представник відповідача-1 вважає що відсутні підставі для стягнення заборгованості за комунальні послуги за період з 01.04.2022 по 28.02.2025.
Відповідно до абз. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 “Про облік внутрішньо переміщених осіб” (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Отже постановою, забороняється стягувати із громадян заборгованість за житлово-комунальні послуги, утворену після 24 лютого 2022 року, в тому випадку, якщо громадянин надав виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Харківського апеляційного суду від 11.06.2025 у справі № 638/9444/24, від 09.10.2025 у справі № 953/2504/25, від 28.11.2025 у справі № 644/2553/25, від 09.03.2026 у справі № 639/5269/25.
Відтак, підстави для застосування абз. 3 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 у даному випадку відсутні. 
Докази про те, що відповідач надав КП «ХТМ» у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, до суду надані не були.
При цьому суд зазначає, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 421045420, з 14.06.2018 відповідач-1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати належне йому майно, якщо інше не встановлено договором або законом.
Сам по собі факт непроживання власника у належному йому житловому приміщенні не звільняє його від обов`язку утримувати таке майно та здійснювати оплату житлово-комунальних послуг, що надаються до відповідного об`єкта нерухомості.
При цьому доказів того, що відповідач-1 у встановленому законом порядку звертався до виконавця послуг щодо припинення їх надання, проведення перерахунку або підтвердив належними доказами підстави для звільнення від оплати відповідних послуг, матеріали справи не містять.
Водночас суд зазначає, що споживач має право на несплату вартості комунальних послуг, крім постачання теплової енергії, у разі їх невикористання та за відсутності приладів обліку. Це можливо, якщо період тимчасової відсутності в житловому приміщенні або іншому об`єкті нерухомого майна споживача та інших осіб -понад 30 календарних днів. Це має бути документально підтверджено відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги»).
Що стосується заяви представника відповідача-1 про застосування позовної давності до позовних вимог про солідарне стягнення з відповідача-2 та відповідача-3 заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2011 по 13.06.2018, суд зазначає таке. 
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як на тому наголошено у п.п. 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Судом установлено, що позивачем заявлено дві самостійні групи вимог, які ґрунтуються на різних фактичних обставинах та адресовані різним суб`єктам.
Так, вимоги про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, нарахованої за період з 01.03.2011 по 13.06.2018, пред`явлені у солідарному порядку виключно до відповідачів-2 та -3.
Натомість до відповідача-1 заявлено окрему вимогу про стягнення заборгованості за період після набуття ним права власності на спірну квартиру, а саме з 14.06.2018 по 28.02.2025.
Отже, відповідач-1 не є стороною спору щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 01.03.2011 по 13.06.2018, оскільки відповідна матеріально-правова вимога до нього не звернута. У цій частині сторонами спору є позивач та відповідачі-2, -3, які самостійно реалізують належні їм процесуальні права, зокрема право заявити про застосування позовної давності.
З матеріалів справи вбачається, що солідарна вимога за період з 01.03.2011 по 13.06.2018 заявлена лише до відповідачів-2 та -3. Відповідач-1 до кола солідарних боржників за цією вимогою не віднесений, а тому не наділений процесуальним правом вимагати застосування позовної давності щодо вимог, адресованих іншим відповідачам.
З огляду на викладене доводи відповідача-1 про сплив позовної давності стосовно заборгованості, нарахованої за період з 01.03.2011 по 13.06.2018, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки така заборгованість не є предметом позовних вимог, пред`явлених до нього.
Отже, у даній справі питання дотримання позивачем строків позовної давності підлягає оцінці виключно щодо тих вимог, які заявлені безпосередньо до відповідача-1, тобто щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 14.06.2018 по 28.02.2025.
Водночас вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.03.2011 по 13.06.2018, заявлені до відповідачів-2 та -3, становлять окремий предмет оцінки суду, а тому обставини щодо перебігу або спливу позовної давності за такими вимогами не впливають на вирішення спору між позивачем та відповідачем-1.
Таким чином, суд дійшов висновку, що заява відповідача-1 про застосування позовної давності може бути розглянута лише в межах вимог, звернутих безпосередньо до нього. Оскільки вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.03.2011 по 13.06.2018 пред`явлені виключно до відповідачів-2 та -3, відповідач-1 не є стороною спору щодо цих вимог у розумінні частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України та не вправі порушувати питання про застосування до них позовної давності. Відповідно, доводи відповідача-1 щодо спливу позовної давності стосовно зазначеного періоду є юридично неспроможними та відхиляються судом.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем.
Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе обов`язки з оплати наданих позивачем послуг з теплопостачання, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.
V.  Розподіл судових витрат.
Згідно з платіжною інструкцією № 6295 від 03.04.2025 при пред`явленні позову до суду через підсистему «Електронний суд» позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Відповідно до копії платіжної інструкції № 2436 від 05.02.2025, позивач КП «Харківські теплові мережі» поніс витрати в сумі 80,00 грн за отримання витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України вищевказані судові витрати покладаються на відповідачів пропорційно позовних вимог. 
Керуючись статтями 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити.
2. Стягнути солідарно з  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01.03.2011 по 13.06.2018 у розмірі 53 037 (п`ятдесят три тисячі тридцять сім) грн 04 коп. 
3. Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість в сумі 45 902 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот дві) грн 75 коп – за послугу з постачання теплової енергії за період з 14.06.2018 по 28.02.2025; 970 (дев`ятсот сімдесят) грн 20 коп - абонентську плату за індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 7 786 (сім тисяч сімсот вісімдесят шість) грн 87 коп – за послугу з постачання гарячої води за період з 01.01.2022 по 28.02.2025; 562 (п`ятсот шістдесят дві) грн 32 коп - абонентську плату за індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 по 28.02.2025; 568 (п`ятсот шістдесят вісім) грн 00 коп – за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 47 (сорок сім) грн 79 коп – за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання гарячої води за період з 01.03.2024 по 28.02.2025; 1 911 (одну тисячу дев`ятсот одинадцять) грн 91 коп - інфляційних втрат та 272 (двісті сімдесят дві) грн 92 коп - 3% річних.
4.Стягнути зОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 265 (одну тисячу двісті шістдесят п`ять) грн 46 коп, та витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: за отримання витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно у розмірі 26 (двадцять шість) грн 67 коп.
5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 578 (п`ятсот сімдесят вісім) грн 47 коп, та витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: за отримання витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно у розмірі 26 (двадцять шість) грн 67 коп.
6.  Стягнути з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору у розмірі 578 (п`ятсот сімдесят вісім) грн 47 коп, та витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: за отримання витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно у розмірі 26 (двадцять шість) грн 66 коп.
7. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11; код ЄДРПОУ 31557119).
9. Відповідач-1: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ). 
10. Відповідач-2: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_3 ). 
11. Відповідач-3: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; останнє відоме місце АДРЕСА_3 ). 

Повне рішення складено 22.06.2026 року.

Суддя             Н.В. Новіченко