П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4109/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н.Л.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
27 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби встановленої ч. 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з розрахунку загальної календарної вислуги 8 років 10 місяців 29 днів, з урахуванням раніше проведених виплат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до архівного витягу Міністерства оборони України від 10.05.2024, в наказі командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині), АДРЕСА_1 , від 27.04.2020 №89, значиться: «…3. Старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта-командира відділення…. автомобільного взводу. автомобільної роти, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 27.04.2020 №13-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 27.04.2020 виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Вислуга років у Збройних Силах України станом на 27.04.2020 становить: календарна – 05 років 11 місяців 05 днів, пільгова – 02 роки 00 місяців 14 днів, загальна – 07 років 11 місяців 19 днів».
Відомості щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні 27.04.2020 архівний витяг не містить.
26 листопада 2023 року наказом № 355 ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 26 листопада 2023 року за станом здоров`я.
Відповідно до цього наказу, вислуга років ОСОБА_1 станом на 26.11.2023 року становить календарна: 08 років 10 місяців 29 днів.
Також в цьому наказі вказано, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011, виплатити одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 видано грошовий атестат №1530, в якому вказано, що виплачено одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби в сумі 86434,40 грн.
В подальшому, 14 лютого 2024 року наказом № 48 було внесено зміни до пункту 2.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.11.2023 №355.
Як слідує з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 було повідомлено, що в його особовій справі відсутній наказ про звільнення з попереднього місця служби, а саме військової частини НОМЕР_3 та необхідність надати такі докази. А грошова допомога в зв`язку зі звільненням з військової служби буде виплачена після надання запитуваних документів.
В подальшому, ОСОБА_1 надано дублікат грошового атестату №1530 від 26 листопада 2023 року в пункті 7 якого було змінене суму виплати на 21 680,60 грн.
28 жовтня 2024 року ОСОБА_1 направив до військової частини НОМЕР_1 цінний з описом лист з повідомленням про надання до ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідного архівного витягу та проханням витребувати в ІНФОРМАЦІЯ_3 особову справу для донарахування та виплати грошової допомоги в зв`язку зі звільненням з військової служби.
06.11.2024 року лист із матеріалами був отриманий у військовій частині НОМЕР_1 , однак жодної відповіді та/або виплати відповідачем здійснено не було, як і не було надано суди докази розгляду звернення позивача або виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за станом здоров`я, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену п.2 ст.15 Закону № 2011-XII у порядку, визначеному п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ураховуючи, що військова частина НОМЕР_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності та обґрунтованості цього рішення виключно в межах оскарженої частини та доводів апеляційної скарги.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначено відповідно до Конституції України Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону України № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частинами другою, третьою статті 9 Закону України № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацом першим, шостим частини другої частини 2 статті 15 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Крім цього, як встановлено абзацом 8 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17 липня 1992 року «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі Постанова №393 в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та осіб, зазначених в абзаці дев`ятому цього пункту, виплачується одноразова грошова допомога в розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З аналізу наведених норм слідує, що військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі повторного звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Таким чином, у разі повторного звільнення зі служби відповідна одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцю за період служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби. При цьому, відповідна виплата у вказаному порядку здійснюється тим особам, які при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Тобто, у разі не набуття військовослужбовцем необхідної вислуги років за останнім місцем служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, така вислуга років може бути врахована у разі набуття відповідного права при попередньому звільненні.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу №355 від 26.11.2023 та наказу №48 від 14.02.2024 календарна вислуга років позивача становить 08 років 10 місяців 29 днів, а при звільненні позивача у 2020 році він не набув права на отримання такої грошової допомоги з огляду на звільнення на підставі закінчення строку дії контракту. За таких обставин, звільнившись з військової служби за станом здоров`я позивач має право на отримання такої грошової допомоги за увесь період проходження військової служби.
Отже, оскільки позивачу на час його звільнення не було виплачено разової грошової допомоги, то він має право на її отримання під час повторного звільнення з військової служби із врахуванням вислуги років до попереднього звільнення, що не спростовано доводами апеляційної скарги.
Враховуючи зазначене, позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за станом здоров`я, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену п.2 ст.15 Закону № 2011-XII у порядку, визначеному п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Відповідачем не надано суду доказів нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, як і документів на підтвердження відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у такому розмірі.
Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не дослідив обставини звільнення позивача у попередні періоди служби (2001, 2016 роки) та не встановив факт набуття чи ненабуття права на одноразову грошову допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення правомірності рішень, дій чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень. Саме відповідач, заперечуючи проти позову, повинен був надати належні та допустимі докази того, що під час попередніх звільнень позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги та що таке право було реалізовано або могло бути реалізоване.
Водночас матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що при попередніх звільненнях позивач набув право на зазначену виплату. Навпаки, встановлені судом обставини свідчать, що при звільненні у 2020 році позивач такого права не набув, що відповідачем не спростовано.
За таких умов відсутні правові підстави вважати, що попередні періоди служби не підлягають врахуванню при визначенні розміру одноразової грошової допомоги. Відповідно до частини другої статті 15 Закону України №2011-XII у разі, якщо військовослужбовець при попередньому звільненні не набув права на отримання такої допомоги, при повторному звільненні вона виплачується з урахуванням усього періоду проходження військової служби.
Доводи відповідача з посиланням на правову позицію Верховного Суду у справі №640/3835/19 не спростовують наведених висновків, оскільки зазначена позиція передбачає необхідність встановлення факту набуття особою права на відповідну допомогу при попередньому звільненні. Однак у цій справі відповідач не довів наявності такого факту, тоді як наявні у справі докази свідчать про відсутність як набуття, так і реалізації такого права. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, який при попередньому звільненні з військової служби не набув права на отримання одноразової грошової допомоги, при повторному звільненні за станом здоров`я має право на її отримання з урахуванням усього періоду проходження військової служби.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У відповідності до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат, згідно ч. 7 ст. 134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Встановлено, що позивач просив стягнути з відповідачів витрати понесені на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги № 13/24 від 25.04.2025 за яким встановлено авансування вартості правової допомоги в розмірі 12 000 грн, акт приймання-передачі послуг (наданої правничої допомоги) від 13.02.2025, ордер серії СА №1112927 від 13.02.2025.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що факт понесення позивачем вказаних витрат підтверджується матеріалами справи.
Втім, надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення з відповідача суми витрати на правову допомогу із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України, проаналізувавши складність справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять нових обставин, які б спростовували його висновки.
Отже, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.