Справа №591/10709/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2100/26 	
22-ц/816/2099/26 Категорія - 77 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів: Сидоренко А.П., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,у присутності:
позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
представника позивачів - адвоката Формова Володимира Володимировича,
представника відповідача - ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сумського державного університету
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року (суддя Зеря Ю.О.), ухвалене у м. Суми, повний текст рішення виготовлено 20 березня 2026 року, 
на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року (суддя Зеря Ю.О.), ухвалене у м. Суми, повний текст рішення виготовлено 30 березня 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Сумського державного університету 
про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
18 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвокат Формов В.В. звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовує такими обставинами.
ОСОБА_2 (до зміни прізвища – ОСОБА_4 ) з 20 вересня 2016 року працювала на посаді фахівця І категорії деканату факультету електроніки та інформаційних технологій Сумського державного університету та належала до адміністративно-управлінського персоналу. 
ОСОБА_1 з 12 листопада 2021 року працювала на посаді фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій, а з 01 листопада 2023 року була переведена на посаду провідного фахівця цього ж деканату.
Наказом ректора Сумського державного університету «Про зміни у штатному розписі університету та вивільнення працівників» від 13 червня 2025 року № 0622-І було внесено зміни до штатного розпису та передбачено скорочення однієї посади провідного фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій та однієї посади фахівця І категорії цього ж деканату. На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 наказом від 29 серпня 2025 року № 1538-ІІ було звільнено з посади провідного фахівця, а ОСОБА_2 наказом від 29 серпня 2025 року № 1540-ІІ – з посади фахівця І категорії за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
На думку позивачів, рішення про скорочення їх посад не було обумовлене реальними змінами в організації праці та виробничою необхідністю. Посилалися на те, що підставами скорочення відповідач визначив зменшення контингенту здобувачів освіти, зниження обсягів роботи, впровадження онлайн-навчання та оптимізацію штатної чисельності. Разом із тим, за твердженням позивачів, наведені обставини не відповідають фактичному стану справ, оскільки чисельність студентів факультету не зменшилася, університет продовжував здійснювати діяльність у звичайному режимі, приймав нових працівників на роботу, а змішаний формат навчання застосовувався протягом кількох попередніх років і не був нововведенням.
Позивачі також вказували, що наведені у наказі підстави скорочення стосувалися переважно навчально-допоміжного персоналу, тоді як вони належали до адміністративно-управлінського персоналу. У зв`язку з цим вважали, що між підставами, зазначеними у наказі про зміну штатного розпису, та скороченням займаних ними посад відсутній причинно-наслідковий зв`язок.
Крім того, позивачі посилалися на порушення відповідачем процедури вивільнення працівників. Зазначали, що їм не були запропоновані всі наявні вакантні посади, які існували на момент попередження про вивільнення, виникали протягом двомісячного строку попередження та були наявні на день звільнення. На їх переконання, відповідач не виконав покладений на нього обов`язок щодо працевлаштування працівників, передбачений статтею 49-2 КЗпП України.
Також позивачі вважали, що відповідач не врахував їх переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 КЗпП України. ОСОБА_1 зазначала, що поряд із виконанням основних посадових обов`язків була визначена відповідальною особою та оператором Єдиної державної електронної бази з питань освіти, виконувала додаткові функції та проходила підвищення кваліфікації, що, на її думку, свідчило про вищу кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншими працівниками аналогічної посади. ОСОБА_2 посилалася на більший стаж роботи на посаді фахівця І категорії, виконання додаткових функцій, пов`язаних із формуванням контингенту студентів пільгових категорій для призначення соціальних стипендій, а також на те, що після переведення іншого працівника на аналогічну посаду до іншого структурного підрозділу відповідач фактично зберіг відповідну штатну одиницю, скоротивши при цьому посаду, яку обіймала саме вона.
Позивачі також стверджували, що скорочення було здійснено вибірково та мало ознаки дискримінаційного підходу, оскільки раніше вони оскаржували в судовому порядку накази відповідача про запровадження простою. Вважали, що дії відповідача були спрямовані саме на їх звільнення, а не на проведення реальної оптимізації структури університету.
Посилаючись на наведені обставини, представник просив:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Сумського державного університету від 29 серпня 2025 року № 1540-ІІ про звільнення ОСОБА_2 з 29 серпня 2025 року.
1.1 Поновити ОСОБА_2 на посаді фахівця І категорії деканату факультету електроніки та інформаційних технологій (ЕлІТ) Сумського державного університету, яка належить до адміністративно-управлінського персоналу. 
1.2 Стягнути із Сумського державного університету на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2025 року до дня поновлення на роботі з розрахунку 8 000 грн на місяць. 
1.3 Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць;
2. Визнати протиправним та скасувати наказ Сумського державного університету від 29 серпня 2025 року № 1538-ІІ про звільнення ОСОБА_1 з 29 серпня 2025 року.
2.1 Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій (ЕлІТ) Сумського державного університету, яка належить до адміністративно-управлінського персоналу; 
2.2 Стягнути із Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 серпня 2025 року до дня поновлення на роботі з розрахунку 8 000 грн на місяць; 
2.3 Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Сумського державного університету від 29 серпня 2025 року № 1540-ІІ про звільнення адміністративно-управлінського персоналу.
Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді фахівця І категорії деканату факультету електроніки та інформаційних технологій Сумського державного університету.
Стягнуто з Сумського державного університету на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 серпня 2025 року по 17 березня 2026 року (включно) в сумі 52 000 грн з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.
Визнано протиправним та скасовано наказ Сумського державного університету від 29 серпня 2025 року № 1538-ІІ про звільнення адміністративно-управлінського персоналу.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій Сумського державного університету.
Стягнуто з Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 серпня 2025 року по 17 березня 2026 року (включно) в сумі 52000 грн з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.
Стягнуто з Сумського державного університету в дохід держави 1938,24 грн судового збору.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що хоча відповідачем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо попередження позивачок про наступне вивільнення та фактично здійснено скорочення штату працівників, відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваних працівників, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України.
Суд установив, що на день звільнення позивачкам не були запропоновані всі наявні вакантні посади, які існували у відповідача, а також не надано доказів належного ознайомлення їх із переліком вакантних посад станом на дату звільнення. За таких обставин суд дійшов висновку про порушення відповідачем установленої законом процедури вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату.
Враховуючи недотримання відповідачем гарантій працевлаштування працівників при скороченні штату, суд визнав оскаржувані накази про звільнення незаконними, скасував їх, поновив позивачок на попередніх посадах та стягнув на їх користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку в межах одного місячного платежу.
Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвоката Формова В.В. про ухвалення додаткового рішення.
Стягнуто з Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 57 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з Сумського державного університету на користь ОСОБА_2 57 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд установив, що між кожною з позивачок та адвокатом були укладені договори про надання правничої допомоги, додаткові угоди до них, а також акти наданих послуг, згідно з якими вартість правничої допомоги для кожної позивачки становила 57 000 грн. Надані докази підтверджують обсяг виконаних адвокатом робіт, характер наданих послуг та обов`язок позивачок здійснити оплату відповідного гонорару.
Оцінюючи заявлені до відшкодування витрати, суд врахував складність трудового спору, обсяг підготовлених процесуальних документів, кількість та тривалість судових засідань, характер виконаної адвокатом роботи, а також те, що позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.
Суд також виходив із того, що відповідач не подав клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та не надав доказів їх неспівмірності чи необґрунтованості. За таких обставин заявлений розмір витрат відповідає критеріям реальності, необхідності та співмірності.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаними рішеннями суду, Сумський державний університет оскаржив їх в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставини справи, неправильне застосування судом норма матеріального та порушення процесуального права, просить обидва рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволення позову та повернути з бюджету сплачений відповідачем судовий збір.
Щодо висновків суду про порушення процедури вивільнення позивачок апелянт зазначає, що відповідачем було належним чином виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України. Позивачок своєчасно попереджено про наступне вивільнення та одночасно запропоновано наявні вакантні посади, що підтверджується письмовими доказами та їх власноручними підписами. На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги наданий відповідачем перелік вакантних посад станом на день попередження про вивільнення та фактично визнав доведеними твердження позивачок про невідповідність цього переліку тому, який було вручено їм, хоча жодних належних доказів на підтвердження таких обставин позивачками не надано.
Щодо висновків суду про невиконання відповідачем обов`язку із пропонування вакантних посад апелянт зазначає, що трудове законодавство не зобов`язує роботодавця повторно ознайомлювати працівника з переліком наявних вакансій у день звільнення. Водночас стверджує, що після попередження позивачок про наступне вивільнення до дня їх звільнення в університеті не з`явилося жодної вакантної посади, яка з огляду на освіту, кваліфікацію та досвід роботи позивачок могла б бути запропонована їм для працевлаштування. На підтвердження цих обставин відповідач надав відповідні докази, яким, на його думку, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.
Щодо оцінки доказів та розподілу обов`язку доказування апелянт вказує, що суд фактично звільнив позивачок від обов`язку доведення обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, чим порушив положення статті 81 ЦПК України. Вважає, що висновки суду про порушення процедури скорочення ґрунтуються переважно на поясненнях позивачок та припущеннях, тоді як надані відповідачем письмові докази не були належним чином оцінені.
Щодо повноважень роботодавця при скороченні штату апелянт зазначає, що суд, поновивши позивачок на скорочених посадах, фактично втрутився у виключні повноваження роботодавця щодо визначення структури, чисельності та штатного розпису працівників. При цьому посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких суд не вправі оцінювати доцільність та правомірність рішень роботодавця щодо скорочення чисельності або штату працівників.
Щодо додаткового рішення про розподіл судових витрат апелянт зазначає, що позивачками не доведено фактичного понесення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, вказує, що адвокат Формов В.В. перебуває у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 , а тому остання фактично не понесла та не могла понести відповідних витрат, оскільки кошти подружжя є об`єктом спільної сумісної власності.
12 червня 2026 року представником відповідача ОСОБА_3 надані додаткові пояснення у справі, які за своїм змістом є доповненням до апеляційної скарги, та за змістом статей 354, 364 ЦПК України можуть бути подані протягом строку на апеляційне оскарження. Відповідь на відзив не передбачений нормами ЦПК України на цій стадії судового розгляду. Тому на виконання статті 126 ЦПК України ці доповнення слід залишити без розгляду.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Представник сторони позивачів адвокат Формов В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року та додаткове рішення від 30 березня 2026 року - залишити без змін. 
Здійснити розподіл судових витрат за наслідками розгляду апеляційної скарги та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу за розгляд апеляційної скарги: на користь ОСОБА_2 – 30 000 грн та на користь ОСОБА_1 – 30 000 грн.
Вказує, що відповідач не довів наявності обставин, які б об`єктивно унеможливлювали подальше працевлаштування позивачок або виправдовували їх звільнення. Університет не виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад, які відповідали їх освіті, кваліфікації та досвіду. При цьому на момент попередження про вивільнення в університеті були наявні вакантні посади фахівців різних категорій, однак позивачкам пропонувалися лише робітничі посади, які не відповідали їхній кваліфікації.
Роботодавець не довів належного ознайомлення їх із повним переліком вакансій, а обов`язок доведення дотримання процедури вивільнення покладається саме на відповідача.
Не погоджуюється з доводами апелянта про відсутність обов`язку повідомляти працівника про вакансії на день звільнення. Посилаючись на практику Верховного Суду, вони зазначають, що роботодавець зобов`язаний пропонувати всі вакансії, які існували або з`явилися з моменту попередження про вивільнення до дня звільнення включно. На їхню думку, відповідач цього обов`язку не виконав.
Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідач не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень, не оспорював розмір витрат у суді першої інстанції та не довів їх неспівмірності. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Наказом ректора Сумського державного університету від 19 вересня 2016 року ОСОБА_5 прийнято на посаду фахівця І категорії деканату факультету електроніки та інформаційних технологій з 20 вересня 2016 року. Наказом ректора від 06 грудня 2019 року прізвище ОСОБА_5 змінено на ОСОБА_2 .
Наказом ректора від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_1 визначено користувачем Єдиної державної електронної бази з питань освіти від Сумського державного університету зі статусом оператора. Цим же наказом припинено повноваження ОСОБА_2 як відповідальної особи за внесення відомостей та даних до ЄДЕБО від факультету електроніки та інформаційних технологій.
Наказом ректора від 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 переведено з посади фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій на посаду провідного фахівця цього ж деканату з 01 листопада 2023 року.
Наказом ректора від 26 листопада 2021 року ОСОБА_1 призначено відповідальною за формування в Єдиній державній електронній базі з питань освіти замовлень на отримання інформації для виготовлення документів про освіту з правом накладення кваліфікованого електронного підпису.
ОСОБА_1 у період з 12 травня 2025 року по 16 травня 2025 року пройшла підвищення кваліфікації у Сумському державному університеті за програмою «Українська мова у професійній комунікації: для виконання службових обов`язків».
Згідно із штатним розписом на 2025 рік станом на 01 січня 2025 року до складу деканату факультету електроніки та інформаційних технологій входили дві посади провідного фахівця, дві посади фахівця І категорії, одна посада інженера І категорії та одна посада фахівця, всього шість штатних одиниць (а.с. 49).

Відповідно до службової записки декана факультету електроніки та інформаційних технологій ОСОБА_6 № 110 від 29 травня 2025 року, у зв`язку зі скороченням чисельності студентів більш ніж на 18 % протягом останніх двох років та проведенням навчального процесу переважно в дистанційному режимі суттєво скоротилися обсяги роботи, яку виконує деканат факультету електроніки та інформаційних технологій. У службовій записці зазначено, що скорочення чисельності потенційних вступників як в Україні загалом, так і в Сумській області зокрема, не дає підстав очікувати достатнього рівня набору здобувачів вищої освіти у 2025 році.
Також зазначено, що станом на 01 червня 2025 року штат деканату складався з однієї штатної одиниці фахівця, однієї штатної одиниці фахівця І категорії, двох штатних одиниць провідного фахівця та однієї штатної одиниці інженера І категорії, що, на думку автора службової записки, суттєво перевищувало наявні обсяги роботи підрозділу.
У зв`язку з наведеним, з метою оптимізації штату та приведення його у відповідність до обсягів наявної роботи, декан факультету електроніки та інформаційних технологій просив внести зміни до штатного розпису деканату факультету ЕлІТ та скоротити одну штатну одиницю провідного фахівця та одну штатну одиницю фахівця І категорії (а.с. 47).
Наказом ректора № 0622-І від 13 червня 2025 року «Про зміни у штатному розписі університету та вивільнення працівників» внесено зміни до штатного розпису університету та скорочено з 30 серпня 2025 року одну штатну одиницю провідного фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій і одну штатну одиницю фахівця І категорії цього ж деканату. Зазначеним наказом також передбачено вивільнення 29 серпня 2025 року провідного фахівця ОСОБА_1 та фахівця І категорії ОСОБА_2 , доручено відділу кадрів попередити їх про наступне вивільнення та запропонувати наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації працівників. Підставами для видання зазначеного наказу визначено зменшення контингенту здобувачів освіти в СумДУ, скорочення кількості напрямів роботи зі студентами, що здійснюються за їх безпосередньої присутності, зменшення обсягів робіт, які виконуються навчально-допоміжним персоналом, зміну формату організації освітнього процесу в умовах воєнного стану із широким використанням засобів дистанційного навчання, а також необхідність оптимізації штатної чисельності працівників та приведення її у відповідність до фактичних потреб і обсягів роботи університету (а.с. 15).
Згідно з довідкою Сумського державного університету про контингент здобувачів освіти факультету електроніки та інформаційних технологій чисельність студентів факультету зменшилась із 1497 осіб станом на 01 листопада 2024 року до 1253 осіб станом на 16 червня 2025 року.
24 червня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмово попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У попередженнях зазначено, що останнім робочим днем визначено 29 серпня 2025 року, а також запропоновано інші посади в університеті. На попередженнях містяться власноручні записи працівниць щодо запропонованих вакансій – «пропозиції вакантних посад отримала, відповідь надам після ознайомлення».
Наказом ректора «Про звільнення адміністративно-управлінського персоналу» від 29 серпня 2025 року № 1540-ІІ ОСОБА_2 звільнено з посади фахівця І категорії деканату факультету електроніки та інформаційних технологій 29 серпня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Зазначений наказ містить підпис ОСОБА_2 про ознайомлення з його змістом та отримання копії наказу. Також у наказі міститься власноручний запис позивачки про те, що станом на день звільнення, 29 серпня 2025 року, з наявними вакантними посадами вона ознайомлена не була.
Наказом ректора «Про звільнення адміністративно-управлінського персоналу» від 29 серпня 2025 року № 1538-ІІ ОСОБА_1 звільнено з посади провідного фахівця деканату факультету електроніки та інформаційних технологій 29 серпня 2025 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Зазначений наказ містить підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з його змістом та отримання копії наказу. Крім того, у наказі міститься власноручний запис позивачки про те, що станом на день звільнення, 29 серпня 2025 року, з наявними вакантними посадами вона ознайомлена не була.
Із витягу зі штатного розпису Сумського державного університету на 2025 рік щодо вакантних посад адміністративно-управлінського, навчально-допоміжного та адміністративно-господарського персоналу станом на 24 червня 2025 року вбачається, що станом на вказану дату в університеті були наявні численні вакантні посади адміністративно-управлінського, навчально-допоміжного та адміністративно-господарського персоналу, зокрема посади фахівців, фахівців І категорії, провідних фахівців, керівників структурних підрозділів, інженерів, лаборантів, бібліотекарів та інших працівників. У документі також зазначено, що частина вакансій утворилася у зв`язку з перебуванням працівників у відпустках для догляду за дитиною, відпустках без збереження заробітної плати, проходженням військової служби, а також у зв`язку зі звільненням працівників (а.с. 48).
Згідно з інформацією щодо звільнених працівників Сумського державного університету за період із 24 червня 2025 року по 29 серпня 2025 року включно, у зазначений період, не враховуючи позивачок ОСОБА_2 (№ 31) та ОСОБА_1 (№ 32), було звільнено 56 працівників університету, з яких 8 осіб належали до адміністративно-управлінського персоналу, а саме: 
начальник юридичного відділу ОСОБА_7 , 0,5 ставки, звільнено 18 липня 2025 року (№ 1), 
начальник відділу позанавчальної роботи ОСОБА_8 , звільнено 25 липня 2025 року (№ 7), 
фахівці Центру розвитку кадрового потенціалу ОСОБА_9 , 0,1 ставки, звільнено 11 липня 2025 року (№ 4); ОСОБА_10 , 0,1 ставки, звільнено 11 липня 2025 року (№ 5); ОСОБА_11 , 0,1 ставки, звільнено 11 липня 2025 року (№ 6), 
фахівець Центру міжнародної освіти Ель ОСОБА_12 , 0,5 ставки, звільнено 29 липня 2025 року (№ 2), 
провідний фахівець Центру заочної, дистанційної та вечірньої форм навчання ОСОБА_13 , звільнено 31 липня 2025 року (№ 23),
провідний фахівець деканату факультету ІФСК ОСОБА_14 , звільнено 15 серпня 2025 року (№ 49) (а.с.49-54). 
Щодо посад у Центрі міжнародної освіти
22 липня 2025 року начальник Центру міжнародної освіти подав службову записку № 172 щодо внесення змін до штатного розпису, якою просив ввести з 01 серпня 2025 року нову посаду заступника начальника Центру міжнародної освіти, 0,5 ставки. Необхідність введення посади обґрунтовувалась збільшенням обсягу робіт, пов`язаних із набором іноземних студентів, та потребою у розширенні кадрового складу Центру міжнародної освіти (ас. 54).
29 липня 2025 року у зв`язку зі звільненням фахівця Центру міжнародної освіти Ель ОСОБА_12 з`являється вакансія (0,5 ставки) (№ 2), 
29 липня 2025 року службовою запискою № 173 було погоджено заміщення зазначеної вакантної посади (0,5 ставки) ОСОБА_15 (а.с. 56).
Того ж дня ОСОБА_15 подав заяву про прийняття його на посаду заступника начальника Центру міжнародної освіти за сумісництвом на 0,5 ставки (а.с. 55).
31 липня 2025 року наказом № 1318-ІІ ОСОБА_15 було прийнято на посаду заступника начальника Центру міжнародної освіти з 01 серпня 2025 року на 0,5 штатної одиниці.
Таким чином, у період попередження позивачок про вивільнення в Центрі міжнародної освіти університету стала вакантною посада фахівця (№ 2) - 0,5 ставки, а також було створено нову адміністративно-управлінську посаду заступника начальника цього Центру (0,5 ставки) та заміщено її новоприйнятим працівником ОСОБА_15 .
Докази скорочення 0,5 ставки посади фахівця відсутні.
Щодо посади провідного фахівця деканату ІФСК 
14 серпня 2025 року службовою запискою № 95 факультет іноземної філології та соціальних комунікацій погодив прийняття на вакантну посаду провідного фахівця ОСОБА_16 
15 серпня 2025 року у зв`язку зі звільненням провідного фахівця деканату факультету ІФСК ОСОБА_14 з`являється вакансія (№ 49).
15 серпня 2025 року ОСОБА_16 подала заяву про прийняття її на посаду провідного фахівця деканату факультету ІФСК на 1,0 ставки.
18 серпня 2025 року наказом № 1437-ІІ ОСОБА_16 прийнято на посаду провідного фахівця деканату факультету ІФСК з 19 серпня 2025 року на повну штатну одиницю.
Отже, у період попередження позивачок про вивільнення стала вакантною посада провідного фахівця адміністративно-управлінської категорії в деканаті факультету іноземної філології та соціальних комунікацій, яку було заміщено шляхом прийняття нового працівника на повну ставку.
Щодо посади у Центрі заочної, дистанційної та вечірньої форм навчання
31 липня 2025 року звільнено провідного фахівця Центру ОСОБА_13 (№23). 
Наказом від 31 липня 2025 року № 1319-ІІ ОСОБА_17 прийнято на посаду провідного фахівця цього Центру на 1,0 ставки з 01 серпня 2025 року. Тим же наказом її додатково прийнято за внутрішнім сумісництвом на посаду фахівця цього ж структурного підрозділу на 0,25 ставки на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною.
Таким чином, у період попередження позивачок про вивільнення стала вакантною посада провідного фахівця цього Центру, яку було заміщено шляхом прийняття нового працівника на повну ставку та за сумісництвом на тимчасову вакансію фахівця на 0,25 ставки.
Щодо посад у Центрі розвитку кадрового потенціалу 
У період попередження позивачок про вивільнення вивільнилися тимчасові три посади фахівців на 0,1 ставки, які, як вбачається зі службової записки, вводилися у період із 02 червня 2025 року по 11 липня 2025 року. Однак докази, як введення, так і скорочення вказаних посад відсутні.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).
Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).
Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення.
Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі)
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23. 
Із матеріалів справи вбачається, що під час попередження позивачок про майбутнє вивільнення, відповідач надав їм список вакантних в університеті вакантних посад станом на 24 червня 2025 року. Вказана обставина доводиться наявним у матеріалах справи витягом зі штатного розпису Сумського державного університету на 2025 рік щодо вакантних посад адміністративно-управлінського, навчально-допоміжного та адміністративно-господарського персоналу станом на 24 червня 2025 року (а.с. 48).  
Твердження позивачів про те, що перелік вакантних посад, наданий відповідачем до матеріалів справи, не відповідає переліку вакансій, з яким вони були ознайомлені під час попередження про наступне вивільнення, є обставиною, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України підлягала доказуванню саме позивачами, оскільки вони посилаються на неї як на підставу своїх вимог.
Позивачі стверджували, що наданий їм перелік вакансій містив переважно посади технічного персоналу, а неможливість подати зазначений документ пояснювали тим, що після звільнення залишили його на робочому місці, а згодом не були допущені до приміщення для його отримання. Аналогічні доводи відображені й в оскаржуваному рішенні, де зазначено, що наданий позивачам перелік вакантних посад складався переважно з посад технічного персоналу.
Разом із тим наведені пояснення самі по собі свідчать про те, що під час попередження про наступне вивільнення позивачам все ж були запропоновані інші вакантні посади на тому ж підприємстві. Отже, доводи позивачів фактично підтверджують не відсутність пропозицій щодо працевлаштування, а лише їхню незгоду із переліком запропонованих вакансій та їх характером.
Належним доказом на підтвердження таких доводів має бути надання позивачами переліку вакантних посад, який, за їх твердженням, був вручений їм під час попередження про вивільнення. Однак такого доказу суду не надано.
Разом із тим, апеляційним судом встановлено, що у період між попередженням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про наступне вивільнення та датою їхнього звільнення у відповідача з`являлися посади, зокрема, 0,5 ставки посади фахівця у Центрі міжнародної освіти університету, 1,0 ставки посади провідного фахівця в деканаті факультету іноземної філології та соціальних комунікацій, 1,0 ставки посади провідного фахівця у Центрі заочної, дистанційної та вечірньої форм навчання, дві останні з яких одразу на вибір роботодавця були заміщені іншими працівниками. Проте зазначені вище посади не були запропоновані позивачам, що свідчить про порушення їхніх трудових прав. 
Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження скорочення 0,5 штатної одиниці посади фахівця Центру міжнародної освіти. Також відповідачем не надано доказів того, що позивачки за своїм освітнім рівнем, кваліфікацією чи професійною підготовкою не могли обіймати зазначені посади, у зв`язку з чим такі посади не пропонувалися їм під час проведення процедури вивільнення. Крім того, відповідач не довів, що на момент попередження позивачок про наступне вивільнення або на момент їх звільнення вказані посади були зайняті іншими працівниками, які також підлягали вивільненню та мали переважне право на переведення.
Зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки стосуються виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування працівника та пропонування йому всіх наявних вакантних посад, які він може обіймати відповідно до своєї освіти, кваліфікації та досвіду роботи.
Проте суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, не надав оцінки відповідним доводам сторін та не перевірив належним чином наявність доказів на їх підтвердження.
Водночас колегія суддів враховує, що наведені недоліки стосуються виключно мотивів, покладених судом першої інстанції в основу рішення, та не впливають на правильність його висновків щодо вирішення спору по суті. Із огляду на це рішення суду в частині результату розгляду справи є законним і обґрунтованим, однак його мотивувальна частина підлягає зміні з підстав, наведених у цій постанові.
Висновки апеляційного суду щодо додаткового рішення суду першої інстанції
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_2 та адвокатом Формовим В.В. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 2024-11-08 від 08 листопада 2024 року, а між ОСОБА_1 та адвокатом Формовим В.В. – договір про надання правничої (правової) допомоги № 2024-09-16 від 16 вересня 2024 року.
Умовами зазначених договорів сторони погодили порядок нарахування та сплати гонорару адвоката, а також визначили, що факт надання правничої допомоги підтверджується відповідним актом наданих послуг.
29 серпня 2025 сторонами укладено додаткові угоди № 2 до вказаних договорів, відповідно до яких предметом правничої допомоги є представництво інтересів клієнтів у справах про поновлення на роботі в Сумському державному університеті. Також сторони погодили, що остаточний розмір гонорару визначається в акті виконаних робіт та не може бути меншим ніж 50 000 грн, а остаточний розрахунок здійснюється протягом 35 днів з дня ухвалення судового рішення у справі.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачками надано акти про надання юридичних послуг (виконання зобов`язань) від 08 грудня 2025 року, підписані кожною з позивачок та адвокатом Формовим В.В.
Відповідно до зазначених актів, вартість наданих кожній із позивачок послуг становить по 57 000 грн та включає: надання первинної консультації – 2000 грн, аналіз документів – 2000 грн, консультацію клієнта та узгодження правової позиції у справі – 1000 грн, складання позову – 30 000 грн, вивчення та аналіз відзиву на позов – 10 000 грн, підготовку клопотання про залишення відзиву без розгляду – 2000 грн, а також участь адвоката у судових засіданнях 31 жовтня 2025 року та 08 грудня 2025 року вартістю по 5000 грн за кожне судове засідання.
Таким чином, згідно з наданими договорами, додатковими угодами та актами наданих послуг, заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу становить по 57 000 грн щодо кожної із позивачок окремо.
Відповідач з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції не звертався.
Врахувавши надані представником позивачів докази, колегія суддів дійшла до переконання, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розгляду.
Проаналізувавши подані на підтвердження понесення позивачками витрат на професійну правничу допомогу докази, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність заявлених витрат із предметом спору, підготовку аналогічних процесуальних документів для кожної з позивачок, значення вчинених процесуальних дій для розгляду справи, а також критерії реальності, необхідності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 57 000 грн до 3000 грн на користь кожної з позивачок.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду від 17 березня 2026 року та додаткове рішення від 30 березня 2026 року - зміні, шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду від 17 березня 2026 року в редакції цієї постанови.
шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду
Висновки суду щодо судових витрат
Щодо стягнення (розподілу) судових витрат на професійну правничу допомогу
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивачів Формов В.В. разом із відзивом на апеляційну скаргу надав: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копії ордерів на надання правничої допомоги Овруцькій К.І., Формовій М.М.; додаткову угоду від 15 квітня 2026 року № 3 до договору про надання правової допомоги від 08 листопада 2024 року, додаткову угоду від 15 квітня 2026 року № 3 до договору про надання правової допомоги від 16 вересня 2024 року, у яких сторони погодили вартість наданої правничої допомоги під час перегляду справи Сумським апеляційним судом у розмірі по 30000 грн. 
Апеляційний суд звертає увагу, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Ураховуючи вище викладені мотиви, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений представником позивачів розмір витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Формовим В.В. в апеляційному суді, не відповідає критерію розумності та співмірності зі складністю справи й обсягом фактично виконаних робіт, оскільки надана правнича допомога фактично зводилася до підготовки відзиву на апеляційну скаргу, доводи якого частково повторюють доводи позовної заяви. За таких обставин заявлена до відшкодування сума по 30000 грн на кожного із позивачів підлягає зменшенню до 2000 грн на кожного позивача.
Щодо стягнення (розподілу) судового збору 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із огляду на те, що апеляційний суд не змінює судового рішення по суті та не ухвалює нове рішення, підстави для перерозподілу судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції відсутні, а понесені стороною відповідача витрати в суді апеляційної інстанції покладаються на нього.
Керуючись статтями 367-369, 374-376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Сумського державного університету задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення у редакції цієї постанови.
Додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 березня 2026 року змінити.
Стягнути з Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Стягнути з Сумського державного університету на користь ОСОБА_2 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Стягнути з Сумського державного університету на користь ОСОБА_1 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Стягнути з Сумського державного університету на користь ОСОБА_2 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена «17» червня 2026 року.

Головуючий -  	Д.В. Сізов	

Судді: А.П. Сидоренко 

М.В. Щербаченко