Справа № 420/14143/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скупінської О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання дій протиправними ь та зобов`язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду 15.05.2026 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправними дії Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо відмови у наданні інформації на адвокатський запит від 17.04.2026, поданий в інтересах ОСОБА_1 ;
2. Зобов`язати Південно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції надати ОСОБА_1 запитувану інформацію за адвокатським запитом від 17.04.2026.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що з метою надання правничої допомоги 17.04.2026 адвокатом Компанієць А.В. в інтересах ОСОБА_1 було направлено до Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції адвокатський запит у порядку статей 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Предметом зазначеного адвокатського запиту було надання інформації щодо грошового забезпечення керівного складу Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, а саме начальника управління та заступників начальника управління, окремо щодо кожної посадової особи із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові, за період з 01.01.2026 по день надання відповіді на запит, із розшифруванням складових, у тому числі загального розміру грошового забезпечення щомісячно, розміру посадового окладу, розміру та видів надбавок із зазначенням суми кожної надбавки та її відсоткового значення, а також розміру премії із зазначенням фактичної суми, відсоткового значення, підстав, показників і критеріїв визначення її розміру. До адвокатського запиту були додані всі документи, прямо передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордера на надання правничої допомоги. Таким чином, адвокатський запит відповідав установленим законом вимогам щодо його форми, змісту та додатків.
Листом від 23.04.2026 № 3/3595/Трщ Південно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не надало запитуваної інформації. За своїм змістом зазначений лист є рішенням про відмову в наданні інформації на адвокатський запит, оскільки по суті порушених у запиті питань інформацію не надано, а викладені у ньому посилання на положення Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 та окремі рішення Європейського суду з прав людини були використані як обґрунтування неможливості надання запитуваних відомостей.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 19.05.2026 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
03.06.2026 до суду від Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує щодо відсутності правового зв`язку між запитуваною інформацією та метою надання правничої допомоги для перевірки обставин, пов`язаних із визначенням складових грошового забезпечення за відповідними або аналогічними посадами, оскільки між предметом запиту та реальною можливістю захисту прав ОСОБА_1 немає жодного зв`язку. Зазначає, що вимога щодо надання деталізованих розрахунків премій діючих посадовців для пенсіонера ОСОБА_1 є втручанням у приватну сферу, яке не може бути виправдане професійними правами адвоката або інтересом до бюджетних коштів. Управління звертає увагу, що при розгляді запиту в інтересах ОСОБА_1 було встановлено наявність сукупності всіх трьох зазначених критеріїв, що унеможливлює надання персоналізованих даних щодо третіх осіб.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
З метою надання правничої допомоги 17.04.2026 адвокатом Компанієць А.В. в інтересах ОСОБА_1 було направлено до Південно Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції адвокатський запит (а.с.7-9).
Предметом зазначеного адвокатського запиту було надання інформації щодо грошового забезпечення керівного складу Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, а саме начальника управління та заступників начальника управління, окремо щодо кожної посадової особи із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові, за період з 01.01.2026 по день надання відповіді на запит, із розшифруванням складових, у тому числі загального розміру грошового забезпечення щомісячно, розміру посадового окладу, розміру та видів надбавок із зазначенням суми кожної надбавки та її відсоткового значення, а також розміру премії із зазначенням фактичної суми, відсоткового значення, підстав, показників і критеріїв визначення її розміру. 
До адвокатського запиту були додані посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордера на надання правничої допомоги. 
Листом від 23.04.2026 № 3/3595/Трщ (а.с.16-19) Південно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції відмовило у наданні запитуваної інформації. 
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (частина перша стаття 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
З огляду на пункт 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідач, реалізуючи свої повноваження, наділений правом вчиняти певні дії на підставі та в межах чинних норм законодавства України, зокрема, надавати інформацію на звернення громадян у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Судом установлено, що З метою надання правничої допомоги 17.04.2026 адвокатом Компанієць А.В. в інтересах ОСОБА_1 було направлено до Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції адвокатський запит (а.с.7-9).
До адвокатського запиту були додані посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордера на надання правничої допомоги. 
Листом від 23.04.2026 № 3/3595/Трщ (а.с.16-19) Південно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції відмовило у наданні запитуваної інформації.
Позивач вважає протиправною відмову відповідача щодо ненадання адвокату Компанієць А.В. інформації на адвокатський запит від 17.04.2026.
Юрисдикцію у спорах щодо адвокатських запитів слід визначати з урахуванням того, кому такий запит адресований. Якщо отримувачем адвокатського запиту є особа приватного права, то правовідносини адвоката з такою особою є суто приватноправовими та регулюються частиною першою статті 19 Конституції України, Цивільним кодексом України і Законом України «Про інформацію». Якщо адвокатський запит поданий до суб`єкта владних повноважень, то з останнім в адвоката виникають публічно-правові відносини, які регулюються частиною другою статті 19 Конституції України та Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Правові засади організації діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).
За визначенням частини першої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.
До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства.
Частиною другою вказаної статті Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
Таким чином, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлює обов`язок для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, керівників підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, надати повну відповідь не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У свою чергу, з метою захисту професійних прав адвокатів чинним законодавством передбачений механізм притягнення посадових осіб до відповідальності за ненадання відповіді на адвокатський запит чи надання неповної відповіді, зокрема, ст. 212-3 Кодексом України про адміністративні правопорушення (у редакції від 01.02.2025) передбачено, що неправомірна відмова в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, запит кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, її палати або члена відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від двадцяти п`яти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Виходячи з наведених правових норм, адвокатський запит не є запитом, що направлений на отримання публічної інформації, оскільки може бути спрямований не лише до суб`єктів владних повноважень, але й до будь-якої юридичної особи з метою отримання необхідної адвокату інформації для надання правової допомоги клієнту.
З огляду на встановлені судом обставини справи, адвокатом був спрямований саме адвокатський запит у відповідності та порядку ст. ст. 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Спрямування такого запиту, є реалізацією адвокатом свого права визначеного цим Законом.
При чому, суд зазначає, що сам по собі адвокатський запит, сформований та спрямований на реалізацію прав адвоката в порядку ст. ст. 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», жодних посилань на порядок формування та підстав визначених відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», такий адвокатський запит не містив.
Так, само надана відповідачем відповідь на адвокатський запит здійснена саме як на адвокатський запит відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Тобто, в якому порядку та відповідно до якого законодавства був сформований запит, відповідно до такого порядку та законодавства була сформована і відповідь.
Суд зазначає, що у цій справі фактично виникли правовідносини між адвокатом Компанієць А.В. та Південно-Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо реалізації права на подання адвокатського запиту з метою захисту прав та інтересів довірителя. 
Водночас права позивача у межах спірних правовідносин не можуть вважатися порушеними, оскільки законом передбачено окремий порядок захисту права на отримання відповіді на адвокатський запит, а належним суб`єктом звернення є особа, якій належить відповідне право. При цьому позивач не є адвокатом та не виступає суб`єктом відповідних правовідносин.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №640/16398/19, який суд враховує відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України.
Згідно з положеннями ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
У свою чергу, ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, у своєму рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а вже наголошував, що за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».
Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.
Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
З огляду на вимоги ст.ст. 2, 6 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
Підсумовуючи наведене, суд констатує, що адресатом адвокатського запиту виступав суб`єкт владних повноважень, а суб`єктом права на отримання відповіді, в даному випадку, є саме адвокат, а не його клієнт.
У зв`язку з цим відмова у наданні запитуваної інформації на адвокатський запит не створює для позивача як довірителя самостійного порушення його прав чи законних інтересів у розумінні статті 2 КАС України, а відтак позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.
Окрім того, суд враховує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Південно-Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання дій протиправними ь та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); 
Відповідач – Південно-Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (65059, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 9, код ЄДРПОУ 45874496).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.