ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 757/37279/24-ц
провадження № 61-3345св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «РУСЬ»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 рокуу складі колегії суддів:Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Історія справи
У серпні 2024 року    ОСОБА_1  звернувся до судуз позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Русь» (далі -ТОВ «ГК «Русь», Товариство) про захист прав споживачів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.
У серпні 2025 року ТОВ «ГК «РУСЬ» звернулося до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду, у якій просило стягнути з ОСОБА_1 понесені Товариством витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 800 грн.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року заяву задоволено.
Ухвалено додаткове рішення у справі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГК «РУСЬ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 800 грн.
Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог заявника, а також з того, що заявлений нимрозмір витрат на правничу допомогу у сумі 5 800 грн є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Не погодившись із вказаним додатковим судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Узагальнені доводи касаційної скарги
20 травня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану в системі «Електронний суд», на постановуКиївського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказану постанову та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, у касаційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що апеляційний суд не надав правової оцінки його доводам, викладеним в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції, в порушення приписів частини четвертої статті 270 ЦПК України та частини другої, четвертої статті 128 ЦПК України, розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення без його повідомлення про день, час та місце розгляду справи.

Також вказував, що суд не врахував подані ним заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, у яких він заперечував проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу у розмірі 5 800 грн, просив зменшити їх розмір та вказував, що сума зазначена представником відповідача є неспівмірною зі складністю справи.

Доводи інших учасників справи

06 червня 2026 року від ТОВ «ГК «РУСЬ» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та витребувано справу із суду першої інстанції. 

20 травня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2024 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ТОВ «ГК «Русь» про захист прав споживачів та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У відзиві на позову заяву ТОВ «ГК «Русь»вказувало, що уклало з адвокатом Шакіровою Т. В. договір про надання правової допомоги та зазначало, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5 000 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
15 серпня 2025 року представник ТОВ «ГК «РУСЬ» - адвокат Шакірова Т. В. через систему «Електронний суд» звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 800 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача надано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 29 червня 2023 року; копію тарифів на послуги адвоката; копію додаткової угоди № 1 до договору; копію додаткової угоди № 2 до договору; копію акту наданих послуг від 15 серпня 2025 року.

В акті наданих послуг від 15 серпня 2025 року зазначено такі види послуг та їх вартість: вивчення позовної заяви та доданих доказів (3 год - 900 грн); складання та направлення поштою трьох адвокатських запитів (3 год - 1 500 грн); збирання доказів (2 год - 600 грн); підготовка відзиву на позовну заяву (4 год - 2 000 грн); опрацювання відповідей на адвокатські запити (1 год- 300 грн); підготовка клопотання про долучення документів до матеріалів справи (1 год - 500 грн), а всього - 5 800 грн. 

ОСОБА_1 проти доводів заяви представника ТОВ «ГК «РУСЬ» - Шакірової Т. В. заперечував, просив відмовити в ухваленні додаткового рішення.

Установивши, що ТОВ «ГК «РУСЬ» при розгляді справи судом першої інстанції понесено витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено належними та допустимими доказами, прийнявши до уваги вимоги співмірності та розумності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГК «РУСЬ» витрати на правничу допомогу в розмірі 5 800 грн, вірно зазначивши, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на правничу допомогу відповідає вимогам розумності, співмірності, складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг і  виконаних робіт.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції не повідомив його про розгляд справи, призначений на 16 вересня 2025 року, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. 

Так, відповідно до частин третьої, четвертої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києвавід 02 вересня 2025 року прийнято до розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження на 16 вересня 2025 року о 13 год 50 хв та викликано учасників справи у судове засідання. 

У відповідності до абзацу першого частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно пункту 2 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Судовою повісткою про виклик до суду у цивільній справі від 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у справі в порядку загального позовного провадження призначено на 16 вересня 2025 року о 13 год 50 хв.

Згідно з Довідкою про доставку електронного документу вказана судова повістка доставлена до електронного кабінету ОСОБА_1 в системі «Електронний суд» 09 вересня 2025 року о 01:43:05 год.

09 вересня 2025 року ОСОБА_1 до Печерського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» подано заперечення на клопотання відповідача про ухвалення додаткового рішення, в якому він, крім іншого, просив проводити розгляд справи 16 вересня 2025 року без його участі.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що розгляд судом першої інстанції заяви ТОВ «ГК «РУСЬ» про ухвалення додаткового рішення у справі відбувся без його повідомлення його про день, час та місце розгляду справи є необґрунтованими та спростовуються встановленими вище обставинами. 

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова ухвалена апеляційним судом без додержання норм матеріального і процесуального права. 

Щодо клопотання про закриття провадження у справі

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ТОВ «ГК «РУСЬ» в особі представника - адвоката Шакірової Т. В. просить закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для закриття касаційного провадження, передбачені статтею 396 ЦПК України, відсутні, оскільки касаційна скарга  ОСОБА_1 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України та містила підстави касаційного оскарження. Тому Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи. Отже, у задоволенні заяви про закриття касаційного провадження касаційний суд відмовляє.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін. 

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «РУСЬ» про закриття провадження у справі відмовити. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун