ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5652/26 Справа № 199/1778/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.

Учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 лютого 2026року, головуючий у суді першої інстанції Богун О.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У лютому 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами про:
- визнання недійсним договору дарування  частини квартири від 22 листопада 2023року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 14314;
- скасування рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Щетілової О.В. від 22 листопада 2023року (індексний номер 70335384), на підставі якого право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_3 та припинено право власності ОСОБА_2 ;
- відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом застосування наслідків недійсності (реституції) договору дарування частини квартири від 22 листопада 2023року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 14314, а саме скасування державної реєстрації права власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 та визнання права власності на частину цієї квартири за ОСОБА_2 .
Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що 18 липня 2023року о 07 годині 20 хвилин в місті Дніпрі ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Кіа Rio», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , при проїзді регульованого перехрестя вулиці Академіка Образцова та вулиці Старочумацької в порушення вимог пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху виїхала на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та допустила зіткнення з автомобілем марки «Lincoln МКС», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався на дозволений зелений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2023року, яка набрала законної сили 31 жовтня 2023року, ОСОБА_2 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 жовтня 2024року у справі № 199/1185/24 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 784 135,95грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу в ДТП, яка мала місце 18 липня 2023року.
17 грудня 2024року за заявою ОСОБА_5 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.О. було відкрито виконавче провадження № 76805559 з примусового виконання виконавчого листа № 199/1185/24, виданого 04 грудня 2024року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська.
Позивачка вказувала, що під час перевірки майнового стану боржника шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна їй стало відомо, що 22 листопада 2023року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 14314.
На думку позивачки, ОСОБА_2 знаючи, що з 18 липня 2023року у неї виник обов`язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП учинила фраудаторний правочин, а саме уклала із ОСОБА_3 договір дарування від 22 листопада 2023року, предметом якого є частина зазначеної квартири, з метою унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в межах виконавчого провадження № 76805559 з примусового виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 жовтня 2024року у справі № 199/1185/24.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 лютого 2026року у задоволенні позову відмовлено.
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Спірний договір дарування відповідає волевиявленню сторін та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, відсутні підстави для визнання цього договору недійсним, як фіктивного правочину. Оспорений правочин є правомірними відповідно до частини першої статті 204 ЦК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
17 березня 2026року  ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 лютого 2026року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення і задоволення позову повністю.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що оспорюваний договір дарування був укладений у період, коли  ОСОБА_2  мала зобов`язання перед позивачкою щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яке на думку позивачки виникло з 18 жовтня 2023року, тобто з моменту ухвалення судового рішення, яким  ОСОБА_2 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.
Заявниця наголошувала, що будь-який правочин, учинений боржником у період настання у нього зобов`язань з погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник стає неплатоспроможним, має оцінюватися з точки зору його добросовісності та може набувати ознак фраудаторного правочину, тобто правочину, вчиненого на шкоду кредиторам.
При цьому факт реального виконання правочину з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, сам собою не виключає можливості встановлення обставин, що свідчать про спрямованість такого правочину на уникнення звернення стягнення на майно боржника, а отже, не перешкоджає визнанню його недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Уклавши оспорюваний договір дарування, відповідачі фактично створили переваги одному кредитору перед іншим, що суперечить принципу добросовісності та порушує баланс інтересів сторін цивільних правовідносин.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачка  ОСОБА_3  заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, через те, що обставини якими заявниця обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
18 березня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 17 квітня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 лютого 2026року.
11 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 15?? год 09 червня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
18 липня 2023року о 07 годині 20 хвилин в місті Дніпрі ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Кіа Rio», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , при проїзді регульованого перехрестя вулиці Академіка Образцова та вулиці Старочумацької в порушення вимог пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху виїхала на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та допустила зіткнення з автомобілем марки «Lincoln МКС», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався на дозволений зелений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП зазначені автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 жовтня 2023року, яка набрала законної сили 31 жовтня 2023року, ОСОБА_2 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП /а.с.6/.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 жовтня 2024року у справі № 199/1185/24 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 784 135,95грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу в ДТП, яка мала місце 18 липня 2023року /а.с.7-9/.
17 грудня 2024року за заявою ОСОБА_5 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є.О. було відкрито виконавче провадження № 76805559 з примусового виконання виконавчого листа № 199/1185/24, виданого 04 грудня 2024року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська /а.с.11/.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, 22 листопада 2023року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіловою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 14314 /а.с.12-13/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У своїх висновках про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивачка не довела належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину на момент його укладення. Сам собою факт учинення оспорюваного правочину до ухвалення судового рішення про стягнення матеріальної шкоди не може бути підставою для висновку про вчинення такого правочину на шкоду кредитору, а також не свідчить про намір приховати майно від можливого звернення стягнення у майбутньому. Зазначене спростовує доводи позивачки про те, що оспорюваний договір був укладений з метою уникнення подальшої сплати боргу у виконавчому провадженні № 76805559 та, відповідно, з метою ухилення від виконання судового рішення у справі № 199/1185/24.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021року у справі № 747/306/19).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023року у справі № 523/17429/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
У постанові від 07 вересня 2022року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині – це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.
Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024року справа № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину.
Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.
Так, у постанові від 18 грудня 2024року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої-четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав.
Також необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого у постанові від 03 липня 2019року у справі № 369/11268/16, шляхом його конкретизації, зазначивши, що позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, має право звернутися до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, якщо він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, з посиланням на загальні засади цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та принцип недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
У справі, яка є предметом апеляційного розгляду, встановлено, що оспорюваний договір дарування був укладений 22 листопада 2023року, тобто до звернення позивачки з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, до ухвалення судового рішення у справі та до відкриття виконавчого провадження, а також за відсутності будь-яких обмежень щодо розпорядження спірним майном.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність доказів спрямованості дій відповідачів на ухилення від виконання майбутнього судового рішення є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про фіктивність спірного правочину є безпідставними, оскільки позивачка не довела відсутності у сторін наміру на настання правових наслідків, передбачених договором. Навпаки, з матеріалів справи вбачається реальність укладеного правочину та вчинення сторонами дій, спрямованих на його виконання, що виключає можливість їх кваліфікації як фіктивних у розумінні статті 234 ЦК України.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про те, що при укладенні оспорюваного правочину, воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, а не з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела, що відчуження належного ОСОБА_2 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.
Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Проте, за встановлених у справі обставин, на момент укладення оспорюваного правочину позивачка не набула права вимоги до відповідачки ОСОБА_2 , тобто не набула статусу кредитора.
Апеляційний суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонам у справі, за своїм змістом є деліктними.
Також позивачка не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували узгодженість дій сторін оспорюваного правочину, спрямованих на завдання шкоди кредитору. Доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на припущеннях та не спростовують установлених судом фактичних обставин.
Сам по собі факт укладення договору дарування після ДТП або після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП не є безспірним доказом того, що договір дарування був укладений із метою приховування майна або уникнення виконання зобов`язання.
Для висновку про фраудаторність правочину необхідно встановити не лише факт відчуження майна, а й сукупність інших обставин: наявність реального та визначеного зобов`язання, недобросовісну мету боржника, обізнаність іншої сторони правочину про таку мету, відсутність у боржника іншого манна та причинний зв`язок між оспорюваним правочином і неможливістю виконання рішення.
Однак, позивачка таких обставин належними доказами не довела.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постанова у справі про адміністративне правопорушення сама по собі не встановлює розмір боргу перед ОСОБА_1 , не є виконавчим документом про стягнення матеріальної шкоди та не містить заборони на розпорядження майном.
Сам факт родинних відносин між дарувальником і обдарованою особою не є самостійною підставою для визнання договору недійсним.
Також безпідставним є твердження позивачки про те, що вчиненням оспорюваного правочину ускладнюється виконання судового рішення про стягнення матеріальної шкоди, оскільки для визнання правочину фраудаторним необхідно довести, що саме оспорюваний договір став причиною неможливості або істотного ускладнення виконання рішення.
В матеріалах справи відсутні належні докази того, що після укладення договору дарування у ОСОБА_2 не залишилося жодного іншого майна або доходів, за рахунок яких може здійснюватися виконання рішення. 
Натомість під час розгляду справи ОСОБА_2 надавала документи на підтвердження того, що у її власності перебуває автомобіль, вона має постійний дохід та бажання відшкодувати заподіяні збитки.
Також не доведено, що приватний виконавець вжив усіх передбачених законом заходів примусового виконання та що саме відчуження 1/2 частини квартири зробило виконання рішення неможливим.
Обставини, пов`язані з виконанням судового рішення не можуть автоматично свідчити про недійсність нотаріально посвідченого договору дарування, якщо не доведено прямого причинного зв`язку між правочином і неможливістю виконання.
За встановлених у справі обставин висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав, передбачених положеннями статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, для визнання оспорюваного договору недійсним, є правильним.
Водночас відомості про наявність у боржника іншого майна, за рахунок якого могло б бути виконано зобов`язання з повернення боргу, у матеріалах справи відсутні.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення –без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу  ОСОБА_1 .
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 лютого 2026рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 червня 2026року.

Судді: