ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6405/26 Справа № 212/9711/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Швець М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 212/9711/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.

сторони:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 11 березня 2026 року, яке ухвалено суддею Швець М.В.у м. Кривому Рогу Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 12 грудня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем було укладено кредитний договір № 451137, за яким ТОВ «Селфі Кредит» надало відповідачу кошти у розмірі 4 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності. В
Відповідач умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. 
01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу № 01022024, за яким ТОВ «Селфі Кредит» передав ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги включно і до відповідача за договором № 451137 за реєстром боржників. 
Таким чином, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22 945,36 грн, з яких: 3 414,40 грн - заборгованість за тілом кредиту, 19 530,96 грн - заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та стягнути судові витрати у справі. 
Заочним рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 05 січня 2026 року позов ТОВ «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 19 лютого 2026 року заочне рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 05 січня 2026 року скасовано, справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 11 березня 2026 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за Кредитним договором № 451137 в розмірі 22 945,36 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «ФК «Кредит-Капітал» сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачка посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки поданому відповідачкою відзиву на позовну заяву, що порушує вимоги статей 12, 13, 81 ЦПК України щодо принципів змагальності сторін та обов`язку суду оцінювати всі докази. Фактично судом було проігноровано правову позицію відповідачки, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення. Крім того, рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, що суперечить вимогам статті 263 ЦПК України. 
Апеллянт зазначає, що її неявка у судове засідання була зумовлена поважними причинами, а саме зайнятістю на роботі, при цьому її позиція була належним чином викладена у відзиві. Водночас суд не забезпечив рівність сторін та не врахував усі обставини справи, що свідчить про порушення принципів справедливого судового розгляду. Таким чином, рішення суду є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит -Капітал» вважає рішення законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 жовтня 2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 , за допомогою електронного підпису (одноразового ідентифікатора), було укладено договір про надання споживчого кредиту № 451137, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 4 000 грн строком на 365 днів. Процентна ставка є фіксованою, стандартна процентна ставка становить 2,2 % на день, знижена процентна ставка застосовується за певних умов та складає 0,01 % на день (пп. 1.5., 1.5.1., 1.5.2.) Згідно п. 2.1. Договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 (а.с. 9-19).
Можливість укладення кредитного договору в електронній формі передбачена п. 9.6. самого договору. Разом з Договором ОСОБА_1 підписала також Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту, в яких викладені умови, аналогічні умовам кредитного договору, а також Інформаційне повідомлення від споживача фінансових послуг (а.с.19-22).
Відповідно до копії листа від ТОВ «Пейтек» від 25 березня 2025 року, а також наданої суду першої інстнації інформації АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду про витребування доказів, підтверджено факт зарахування 16 жовтня 2022 року кредитних коштів у розмірі 4 000 грн на банківську картку № НОМЕР_2 (а.с.23) .
Як свідчить розрахунок заборгованості за Договором, відповідач обізнана про наявність у неї кредитних зобов`язань, адже здійснювала заходи, спрямовані на погашення заборгованості, а саме: 25 листопада 2022 року часткова сплата заборгованості за тілом кредиту у розмірі 240 грн та за нарахованими відсотками у розмірі 1 760 грн; 15 грудня 2022 року часткова сплата заборгованості за тілом кредиту у розмірі 345,60 грн та за нарахованими відсотками у розмірі 1 654,40 грн (а. с. 24-30).
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 01022024, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права грошової вимоги до боржників. Відповідно до п. 6.2.3. договору факторингу, права вимоги переходять до Фактора після підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників, та виконання вимог пункту 7.2. За цим пунктом, Фактор сплачує Клієнту фінансування, шляхом перерахування Клієнту грошових коштів протягом 2 (двох) робочих днів з дати укладання цього договору. Сплата коштів за договором факторингу відбулася 01 лютого 2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією. Обставина переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором позивачу підтверджується Актом приймання-передачі Реєстру Боржників від 01 лютого 2024 року до договору Факторингу, та Витягом з реєстру боржників до Договору факторингу, де зазначено, що загальна сума заборгованості відповідача становить 22 945,36 грн, складається з залишку за тілом кредиту в розмірі 3 414,40 грн та залишку за відсотками у розмірі 19 530,96 грн; платіжною інструкцією про сплату за відступлення права вимоги (а. с. 31-37).
Ухвалюючи рішення у справі, суд виходив із того, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Селфі кредит», як первісним кредитором було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 451137 від 16 жовтня 2022 року, за яким ТОВ «Селфі кредит», надав грошові кошти на споживчі потреби у розмірі 4 000 грн, строком на 365 днів (до 16 жовтня 2022 року) зі сплатою відсотків у розмірі 2,2% - стандартна ставка та 0,01 % - знижена відсоткова ставка в день, однак відповідач належним чином свої зобов`язання не виконала, унаслідок чого станом на 12 серпня 2025 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 22 945,36 грн, з яких 3 414,40 грн - заборгованість за тілом кредиту, 19 530,96 грн - заборгованість за відсотками. Право вимоги за цим кредитом на законних підставах перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підставі договору факторингу № 01022024 від 01 лютого 2024 року. Окрім того, доводи ОСОБА_1 про те, що нараховані відсотки є несправедливими та суперечать положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» суд вважав помилковим, оскільки при розгляді справи ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсними оспорюваного кредитного договору чи окремих його положень в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами через їх несправедливість і невідповідність вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, оцінивши докази відповідно до ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права і дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Положеннями ст.ст.512, 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов 'язковим для виконання сторонами.
Згідно з абз. 1 ч. 1 от. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У ч. 1 ст. 1050 ЦК України зазначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового звернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також: три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги щодо доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
16 жовтня 2022 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Селфі кредит» у електронному вигляді договір про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 451137, погодилась з його умовами, у тому числі, щодо розмірів процентних ставок за користування коштами, порядку та строків повернення кредиту, в результаті чого отримала від ТОВ «Селфі кредит» кредитні кошти у розмірі 4 000 грн на строк 365 днів і користувалась ними. Факт укладення нею договору та отримання коштів не спростовував.
Нарахування відсотків за користування коштами споживчого кредиту за цим договором здійснено відповідно до умов укладеного договору споживчого кредиту та підтверджено наданим позивачем розрахунком заборгованості. При цьому відповідач не спростувала правильність здійснених товариством нарахувань заборгованості з відсотків та не довела невідповідність їх умовам договору.
Тому суд першої інстнації дійшов обгрутнованого висновку про задоволення позовних вимог позивача.
Оскільки договір про надання споживчого кредиту є оспорюваним договором, відповідач, як більш слабка сторона у договорі, мав повне право оспорювати як вказаний договір в цілому, так і окремі його умови з підстав їх несправедливості ,однак ні в ході тривалості цього договору ,ні після закінчення його терміну, а також в ході судового розгляду цієї справи, відповідач положення цього договору з підстав несправедливості його умов в частині порядку нарахування і розміру відсотків за користування коштами не оспорювала і зустрічний позов про це не заявляла. Відтак, вона погодилась з умовами укладеного нею договору повністю і їх не оскаржувала, а тому й не може посилатись на їх несправедливість при нарахуванні і стягненні позивачем заборгованості у судовому порядку.
Відтак, суд першої інстанції посилання ОСОБА_1 на несправедливість умов кредитування обґрунтовано відхилив, оскільки під час розгляду справи відповідач не заявляла вимог про визнання недійсними умов кредитного договору № 451137 від 16 жовтня 2022 року чи окремих його положень, а тому такі доводи фактично зводяться до незгоди з власними договірними зобов`язаннями після їх невиконання. Сам по собі значний розмір процентів не свідчить про їх незаконність, оскільки він є наслідком тривалого невиконання ОСОБА_1 обов`язку щодо повернення кредитних коштів та сплати платежів за договором.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд розглянув справу без участі відповідача, чим порушив його право на справедливий суд та ефективний захист, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2-6 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у наступному порядку: спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи; а також загальне позовне провадження - призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 22 945,36 грн, тобто, дана справа є малозначною в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України.
Відповідач по справі про розгляд справи була повідомлена, надала суду першої інстанції відзив на позовну заяву, тому суд першої інстанції, відповідно до вимог ЦПК України, розглянув справу без участі відповідача, за наявними в матеріалах справи доказами та запереченнями відповідача проти заявлених позовних вимог позивача.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується суд апеляційної інстанції.
При таких обставинах, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, відповідачу ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в розмірі 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, тому, у зв`язку з залишенням без задоволення апеляційної скарги, та, як наслідок, залишенням без змін рішення суду першої інстанції, з відповідача ОСОБА_1 на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 3 633,60 грн за подання апеляційної скарги. 
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 22 945,36 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 11 березня 2026 рокузалишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: