ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року
м. Київ
справа № 161/10570/25
провадження № 61-16568св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коротун В. М., 
учасники справи:
позивач - Комунальна організація «Музей історії сільського господарства Волині - скансен»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року, постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року Комунальна організація «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» (далі - КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 серпня 2018 року КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» та ОСОБА_1 уклали договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, за умовами якого автор передав музею виключне майнове право використання твору, а музей зобов`язувався сплачувати роялті в розмірі 15% від доходу за екскурсійне обслуговування у строк: два рази в рік. Разом із тим, з 01 січня 2023 року музей не використовує твір відповідача, а тому правомірно не виплачує останньому роялті.
28 березня 2025 року позивач надіслав на адресу відповідача лист-пропозицію щодо розірвання договору за угодою сторін, додав два примірники угоди та копії свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які на виконання пункту 2.2 договору були передані музею на підставі акту від 09 серпня 2018 року, тим самим, було фактично повернуто майнові права інтелектуальної власності на твір, отримані позивачем за договором. Станом на дату подання позову ОСОБА_1 не відповів на пропозицію музею, примірника підписаної угоди не повернув, хоча тримав його ще 05 квітня 2025 року.
З моменту укладення договору відбулася істотна зміна обставин, що є підставою для його розірвання в порядку статті 652 ЦК України.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд розірвати укладений між сторонами договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 01 січня 2018 року та покласти на відповідача судові витрати по справі.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, сукупність яких є необхідною для розірвання договору підряду.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року стягнуто з КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Вирішуючи заяву відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення витрат з правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн, з урахуванням складності справи, обсягу і вартості наданих послуг та співмірністю з предметом спору.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року апеляційну скаргу КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвали законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, підстав для його зміни чи скасування, немає. 
Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2025 року стягнуто з КО «Музей історії сільського господарства Волині-Скансен» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи заяву відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення витрат з правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн, з урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт, принципу співмірності та розумності, виходячи з конкретних обставин справи.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
30 грудня 2025 року представник КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» - адвокат Лавренюк Б. О. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року, постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2025 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 02 липня 2019 року у справі № 910/15484/17, у постановах Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 757/508/20-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 442/7551/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 161/10570/25 з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що ОСОБА_1 є автором збірки тематико-експозиційних планів Музею історії сільського господарства Волині-скансен (літературно-письмовий твір наукового характеру), Тематичного плану експозиції під відкритим небом по зоні «Полісся» «Козацький зимівник» (науковий твір, літературно-письмовий твір), Тематико-експозиційного плану залу «Історія української державності Музею історії сільського господарства Волині-скансен» (літературно-письмовий твір наукового характеру) (лист УКРОІВІ від 20 лютого2023 року за вих. 1243/2023 з додатками - матеріали заявою за свідоцтвами від 09 березня 2010 року № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3).
01 серпня 2018 року ОСОБА_1 та КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» (музей) уклали договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, за умовами якого (пункти 2.1, 7.1, 8.1) автор зобов`язався передати музею виключне майнове право на використання твору, визначеного у пункті 1.1. договору, а музей отримав виключні права на використання твору та зобов`язався сплачувати роялті в розмірі 15% доходу від екскурсійного обслуговування у строк: два рази в рік (за кожне півріччя).
За змістом договору твором є об`єкт авторського права - Тематитчна виставкова експозиція Музею історії сільського господарства Волині-скансен загальною експозиційною площею понад 807 кв.м., яка розміщена на території понад 16,4 га, з них:
-стаціонарна експозиція загальною площею понад 600 кв.м., з них: експозиційна понад 400 кв.м., у приміщенні будинку культури Рокинівської селищної ради;
-експозиція під відкритим небом розміщена на історико-культурних землях загальною площею 16,39 кв.м.
Договором передбачені такі способи використання твору: як виставково-експозиційний матеріал; під час проведення екскурсій і тематичних уроків; при зйомці документальних, науково-популярних та художніх фільмів.
09 серпня 2018 року ОСОБА_1 передав КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» виключні права на використання літературно-письмового твору - Збірка тематико-експозиційних планів Музею історії сільського господарства Волині-скансен та наукового твору - Тематичний план експозиції під відкритим небом на зоні «Полісся» «Козацький зимівник» (акт прийому-передачі від 09 серпня 2018 року).
10 лютого 2019 року ОСОБА_1 та КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» уклали додаткову угоду до Договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, якою внесли зміни в пункт 8.1 договору щодо винагороди автора - 20% доходу від екскурсійного обслуговування.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Літературні та художні твори належать до об`єктів права інтелектуальної власності (частина перша статті 420 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Згідно з частиною третьою статті 426 ЦК України використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.
Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі (частина перша статті 427 ЦК України).
Первинним суб`єктом авторського права є автор твору (частина перша статті 435 ЦК України).
Згідно з статтею 443 ЦК України використання твору здійснюється виключно з дозволу суб`єкта авторського права або іншої уповноваженої на надання такого дозволу особи, крім випадків правомірного використання твору без такого дозволу, встановлених законом.
Автор має невідчужуване право на справедливу винагороду за використання його твору у випадках, в розмірах і на умовах, передбачених законом. Право на справедливу винагороду належить автору твору, а після його смерті переходить до спадкоємців автора.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини (частина друга статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1113 ЦК України (в редакції закону, який діяв на час укладення Договору) за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах.
Частинами першою та другою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Застосування статті 652 ЦК України не пов`язане з порушенням договору іншою стороною. Ця стаття може застосовуватись лише в тому разі, коли сторона отримує належне виконання за договором.
Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.
Поняття «істотна зміна обставин» є оціночним. Критерії визначення цього поняття закріплені в абз. 2 частини першої статті 652 ЦК України, яка встановлює, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
За відсутності істотної зміни обставин, тобто за незначної зміни обставин або за виникнення ускладнень у виконанні, які сторони могли розумно передбачити, договір відповідно до положень статті 652 ЦК України не підлягає розірванню як за згодою сторін, так і за рішенням суду.
Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.
При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникає під час виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору.
Отже, за загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, що відповідає свободі договору. При цьому можливість розірвання договору може бути обмежена, а саме у випадку, коли інше передбачено договором або випливає із суті зобов`язання.
Водночас договір у разі істотної зміни обставин може бути розірваним не лише за згодою сторін, а й на підставі рішення суду, зокрема, у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу / пропозицію про розірвання договору, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони має встановити факт зміни істотної обставини за наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.
Існування одночасно чотирьох умов, що відповідно до частини другої статті 652 ЦК України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання договору, вимагає з`ясування змісту кожної окремо взятої умови.
Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року в справі № 910/17469/18, від 19 листопада 2019 року в справі № 910/9859/18, від 25 лютого 2020 року в справі № 922/2279/19, від 19 липня 2022 року в справі № 910/14155/21).
Саме позивач при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору насамперед повинен довести факт наявності передбачених чинним законодавством підстав для його розірвання.
Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/5110/17, від 23 липня 2019 року у справі № 910/13249/17, від 01 серпня 2020 року у справі № 910/16784/20, на які покликається скаржник.
У справі, що переглядається, підставою позовних вимог є посилання на істотну зміну обставин, яка згідно приписів статті 652 ЦК України може бути підставою для розірвання спірного договору. Отже, встановленню у даній справі підлягає наявність / відсутність істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору (частина перша статті 652 ЦК України), а також наявність / відсутність умов, для розірвання Договору (частина друга статті 652 ЦК України) - у випадку доведення наявності істотної зміни обставин.
Однією із обставин, які свідчать про зміну істотних обставин з моменту укладення договору позивач зазначає зміну засновників КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен». 
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказана обставина не може вважатись істотною в розумінні статті 652 ЦК України. Будь-який договір укладається з метою досягнення певного результату. Виконання договору, сторонами якого є фізична особа та юридична особа, не може залежати від змін складу засновників (учасників) юридичної особи, як однієї із сторін договору.
Затвердження позивачем нових тематико-експозиційних планів, а відповідно невикористання творів відповідача, про які вказує позивач, також не є такими обставинами, що підпадають під приписи статті 625 ЦК України. Саме по собі затвердження нових тематико-експозиційних планів беззаперечно не свідчить про неможливі використання чи не використання творів відповідача.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, сукупність яких є необхідною для застосування судом повноважень розірвати договір, тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Додаткове судове рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для їх скасування чи зміни немає.
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеного заявником у касаційній скарзі.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат понесених заявником відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року, постанову Волинського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 26 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: М. Є. Червинська

І. А. Воробйова

В. М. Коротун