УХВАЛА
Іменем України

22 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 335/7222/21
провадження № 61-5946ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за скаргою  ОСОБА_1  на ухвалуВознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, за участю заінтересованої особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), далі - Приморський ВДВС у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Осадчої К. І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка полягає у нерозгляді по суті клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року, невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованими фактами невиконання судового рішення боржником у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року.
ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Осадчої К. І. (або іншої уповноваженої посадової особи у виконавчому провадженні № НОМЕР_1), яка полягає у наступному: не розгляді по суті клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року; невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованими фактами невиконання судового рішення боржником у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року; зобов`язати головного державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Осадчу К. І. (або іншу уповноважену посадову особу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1): розглянути клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року по суті; провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, викладеними у клопотанні від 03 грудня 2025 року, на підставі наданих стягувачем електронних доказів, надавши їм належну правову оцінку; за результатами перевірки скласти окремі акти про невиконання рішення суду за кожним із 37 епізодів та вирішити питання про ухвалення постанов про накладення на боржника штрафу за кожен випадок порушення окремо, відповідно до вимог статей 64-1, 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо подій, які мали місце у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року; вирішити питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду.
Також ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку на подання скарги в порядку статей 127, 449 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та просив суд: визнати причини пропуску строку на подання скарги на бездіяльність державного виконавця щодо епізодів невиконання рішення суду за період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року поважними; поновити ОСОБА_1 пропущений процесуальний строк для подання скарги в порядку статті 447 ЦПК України.
Короткий зміст ухвали місцевого суду 
Ухвалою від 25 грудня 2025 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку для подання скарги залишив без задоволення.
Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Осадчої К. І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 в частині вимог про оскарження бездіяльності державного виконавця, яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, та похідних вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, складення за ними окремих актів та вирішити питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду залишив без розгляду.
Ухвалу мотивував тим, що строк на оскарження дій державного виконавця з приводу розгляду клопотання заявника від 03 грудня 2025 року не пропущено, оскільки відповідь на це клопотання заявник отримав 16 грудня 2025 року, а до суду зі скаргою звернувся 22 грудня 2025 року, тобто у межах 10-денного строку на оскарження, визначеного пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України. Разом із тим, доводи заявника щодо дотримання ним строку на оскарження бездіяльності в іншій частині скарги, яка стосується періоду бездіяльності державного виконавця, яка мала місце у чітко окреслені заявником часові проміжки - під час побачень з дитиною в режимі відеозв`язку з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, під час яких державний виконавець, на думку заявника, не вжив заходів примусового виконання рішення суду, та похідних від них вимог про зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії, є необґрунтованими.
Зазначив, що враховуючи дату останнього побачення з дитиною 02 грудня 2025 року, строк на оскарження бездіяльності державного виконавця, визначений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, має обчислюватися з 03 грудня 2025 року. Оскільки заявник подав скаргу 22 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку, тому зазначений строк пропустив.
Поважних причин пропуску строку заявник у клопотанні не навів. Зазначені у клопотанні обставини, а саме: необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій, не можуть вважатися поважними причинами пропуску вказаного строку, оскільки не свідчать про неможливість заявника звернутися зі скаргою у визначений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України строк з об`єктивно непереборних причин, які не залежали від його волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволили вчасно реалізувати право на судовий захист.
Ухвалою від 25 грудня 2025 року Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя прийняв скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Приморського ВДВС у місті Одесі Південного МРУ МЮ (м. Одеса) Осадчої К. І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яка полягає у не розгляді по суті клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року, та зобов`язання державного виконавця розглянути це клопотання. Скаргу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою від 18 березня 2026 року Запорізький апеляційний суд скаргу  ОСОБА_1 залишив без задоволення, ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року залишив без змін.
Постанову мотивував тим, що місцевий суд правильно виснував, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для звернення зі скаргою підлягало залишенню без задоволення, а скарга ОСОБА_1 в частині вимог про оскарження бездіяльності державного виконавця, яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, та похідних вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду, підлягала залишенню без розгляду.
Узагальнені доводи касаційної скарги
02 травня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся з касаційною скаргою та просив скасувати ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2026 року в частині, якою залишено без розгляду вимоги скарги про оскарження бездіяльності державного виконавця щодо невжиття заходів примусового виконання рішення за епізодами порушення порядку побачень за період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, а також похідні вимоги про проведення перевірки, складання актів, вирішення питання про накладення штрафів та повідомлення про кримінальне правопорушення, справу в цій частині направити до місцевого суду для розгляду скарги.
Крім того, ОСОБА_1 просив поновити строк на касаційне оскарження, оскільки повний текст постанови суду апеляційної інстанції йому доставлений до електронного кабінету 14 квітня 2026 року.
Відповідно до частини другої, третьої статті 390 ЦПК Україниучасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 доставлений до електронного кабінету 14 квітня 2026 року, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.
Процесуальні передумови вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята статті 394 ЦПК України).
За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржених судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Розділ VII ЦПК України регулює судовий контроль за виконанням судових рішень.
Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Вимоги щодо форми та змісту скарги на дії державного виконавця встановлені статтею 448 ЦПК України.
Так, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 448 ЦПК України скарга повинна містити дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Строки для звернення зі скаргою визначені статтею 449 ЦПК України.
За приписами частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду (частина друга статті 449 ЦПК України).
Частина п`ята статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, строки для подання скарги на рішення державного виконавця є процесуальними та можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за клопотанням особи, яка подає скаргу, яке подається одночасно зі скаргою.
Відповідно до статті 122 ЦПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Стаття 123 ЦПК України передбачає, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша та друга статті 126 ЦПК України).
Згідно з частиною статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.
З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду.
Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи (пункт 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах»).
Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 18 листопада 2020 року в справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) Верховний Суд висловив висновок про застосування статті 449 ЦПК України та вказав, що «такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно із скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи».
За порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд прийшов до висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності (постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 у справі № 914/2265/20).
Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г.
Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20 вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений частиною першою статті 341 ГПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин. Адже під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Відсутність в оскаржуваних судових рішеннях достеменного встановлення істотних обставин щодо початку та закінчення перебігу процесуального строку для звернення із скаргою до суду, факту дотримання стягувачем цього строку, може свідчити про передчасність висновків судів прийняття до розгляду скарги та не можуть зумовити обов`язок суду щодо розгляду скарги по суті в порядку статті 343 ГПК України, оскільки нормами ГПК України імперативно визначено, що пропущений процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлено за відповідних обставин судом виключно за клопотанням особи, що подає скаргу. Протилежні дії суду порушуватимуть права інших учасників спору (зокрема виконавця, дії якого оскаржуються) та загальні засади господарського судочинства, а саме його диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 552/3735/20.
У постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18 Верховний Суд зазначив, що, виходячи з системного аналізу статей 123, 124, 126 ЦПК України із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Отже, передумовою для розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у строк, передбачений статтею 449 ЦПК України, або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено з поважних причин.
Таким чином, перед тим як переходити до розгляду скарги на суті, суд повинен встановити чи дотримався скаржник встановленого законом 10 денного строку звернення до суду з цією скаргою.
Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Відповідно до приписів процесуального закону учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина четверта статті 12, частини третя, четверта статті 43, частина перша статті 44, частина перша статті 49 ЦПК України).
Суди встановили, що заявник подав скаргу до суду засобами поштового зв`язку 22 грудня 2025 року.
Бездіяльність державного виконавця за змістом скарги полягала у нерозгляді по суті клопотання стягувача від 03 грудня 2025 року про притягнення боржника до відповідальності за невиконання судового рішення та невжитті заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованих фактів невиконання судового рішення боржником у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року.
У скарзі заявник посилався на те, що листом від 15 грудня 2025 року він отримав відповідь на своє клопотання від 03 грудня 2025, яку вважає неналежним процесуальним реагуванням на своє звернення.
До скарги заявником долучено клопотання про поновлення строку на подання скарги, яке мотивовано тим, що він не вважає процесуальний строк пропущеним, оскільки предметом оскарження є не окремі факти зриву побачень, а системна бездіяльність виконавця щодо розгляду його узагальненого клопотання від 03 грудня 2025 року. Про факт відмови виконавця реагувати на його клопотання та про протиправну позицію виконавця заявник дізнався 16 грудня 2025 року, отримавши електронною поштою формальну відповідь (лист) від 15 грудня 2025 року, а тому вважає, що строк оскарження має обчислюватися з 16 грудня 2025 року.
Також у клопотанні заявник вказує, що у разі, якщо суд дійде висновку, що строк оскарження бездіяльності щодо епізодів, які мали місце у липні-листопаді 2025 року формально пропущений, просить поновити цей строк та врахувати такі поважні причини: необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду про те, що зазначені доводи заявника в частині дотримання заявником строку на оскарження бездіяльності державного виконавця у вигляді невжиття заходів примусового виконання рішення (нездійсненні перевірки, нескладанні актів та ненакладенні штрафів) за 37 зафіксованих фактів невиконання судового рішення боржником у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, та похідних від цієї вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду, є помилковими.
Суди встановили, що скарга ОСОБА_1 містить дві вимоги: перша вимога стосується неналежного розгляду його клопотання від 03 грудня 2025 року, а друга вимога - невжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року. Поновити свої порушені права заявник просить у скарзі шляхом зобов`язання державного виконавця розглянути клопотання від 03 грудня 2025 року по суті, провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду.
Суд першої інстанції правильно виснував, що строк на оскарження дій державного виконавця з приводу розгляду клопотання від 03 грудня 2025 року заявник не пропустив, оскільки відповідь на це клопотання заявник отримав 16 грудня 2025 року, а до суду зі скаргою звернувся 22 грудня 2025, тобто у межах 10-денного строку на оскарження, визначеного пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України. Разом із тим, доводи заявника щодо дотримання ним строку на оскарження бездіяльності в іншій частині скарги, яка стосується періоду бездіяльності державного виконавця, яка мала місце у чітко окреслені заявником часові проміжки - під час побачень з дитиною в режимі відеозв`язку з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, під час яких державний виконавець, на думку заявника, не вжив заходів примусового виконання рішення суду, та похідних від них вимог про зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії, є необґрунтованими.
Так, суд вірно зазначив, що про факти не вжиття, на думку заявника, вищезазначених заходів примусового виконання рішення, які він просить зобов`язати вжити у скарзі, він дізнавався безпосередньо під час побачень з дитиною, що випливає, зокрема, зі змісту скарги, в якій ОСОБА_1 вказує, що зустрічі відбувались за його участі, однак за відсутності психолога, а державним виконавцем не було здійснено перевірку виконання рішення боржником, не складено відповідні акти за наслідками побачень з дитиною та не вжиті інші передбачені законом заходи. Скаржник, вважаючи бездіяльність виконавця триваючою, просить зобов`язати державного виконавця скласти акти та вжити інших заходів окремо за кожен випадок невиконання рішення боржником, тобто сам вказує про окремі випадки таких порушень, які мали місце під час кожного побачення з дитиною в режимі відеозв`язку у вказаний період.
Апеляційний суд погодився з місцевим судом, що враховуючи дату останнього побачення з дитиною 02 грудня 2025 року, строк на оскарження бездіяльності державного виконавця, визначений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, має обчислюватися з 03 грудня 2025 року. Оскільки заявник подав скаргу 22 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку, тому зазначений строк пропустив.
Поважних причин пропуску такого строку заявник у клопотанні не зазначив. Вказані у клопотанні обставини, а саме, необхідність встановлення системності порушень, триваючий характер правопорушення, добросовісне очікування безпосередньої участі виконавця та виявлення факту підміни виконавчих дій, не можуть вважатися поважними причинами пропуску вказаного строку, оскільки не свідчать про неможливість заявника звернутися зі скаргою у визначений пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України строк з об`єктивно непереборних причин, які не залежали від його волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволили вчасно реалізувати право на судовий захист.
У клопотанні про поновлення строку звернення до суду зі скаргою, ОСОБА_1 зазначає обставини, за яких заявник самостійно для себе з`ясував, що бездіяльність виконавця, яка мала місце протягом побачень з дитиною у період з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, порушує його права як стягувача, адже встановив тривалість такої бездіяльності, її системність, очікування вчинення від виконавця певних дій тощо.
Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що ці обставини не можуть розцінюватися судом як об`єктивно непереборні і такі, що не залежали від волевиявлення заявника та перешкоджали йому звернутися до суду з цією скаргою.
Місцевий суд правильно виснував, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для звернення зі скаргою підлягало залишенню без задоволення, а скарга ОСОБА_1 в частині вимог про оскарження бездіяльності державного виконавця, яка полягає у невжитті державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які мали місце під час побачень заявника з дитиною протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, та похідних вимог про зобов`язання державного виконавця провести перевірку виконання рішення суду за 37 епізодами, що мали місце протягом періоду з 12 липня 2025 року до 02 грудня 2025 року, складення за ними окремих актів та вирішення питання про накладення штрафу за кожен випадок порушення окремо, вирішення питання про направлення до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, у зв`язку із систематичним невиконанням рішення суду, підлягає залишенню без розгляду.
Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що бездіяльність державного виконавця має характер триваючого порушення, а тому оскаржена ухвала місцевого суду про залишення скарги без розгляду з мотивів пропуску процесуального строку подання скарги постановлена з порушенням норм процесуального права.
Оскільки правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1  строк касаційного оскарження ухвали Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2026 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою  ОСОБА_1  на ухвалуВознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Осадчої Катерини Ігорівни у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, за участю заінтересованої особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська