Справа № 177/3048/25
Провадження № 2/177/337/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
26 червня 2026 року 
Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Березюк М. В.
за участі: секретаря Бабєєва К. О., 
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
представників Лозуватської сільської ради Монастирного Д.В., Прокопович Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділ № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) про зобов`язання вчинення дій щодо знесення самочинного будівництва, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинне будівництво, що знаходиться в природоохоронній зоні за домоволодінням ОСОБА_3 , що за адресою: АДРЕСА_1 , та за домоволодінням позивача – ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: паркан в природоохоронній зоні, яким природоохоронна зона огороджена з двох сторін; аварійний паркан, який знаходиться на річці, що може скалічити та «прибити» людей; навіс, а також двохметровий фундамент, блоки та плити.
В обґрунтування позову вказав, що є сусідом ОСОБА_3 , який незаконно захватив природоохоронну зону біля річки та в річці за його будинком, побудував особистий пляж, з фундаментом висотою 2 метри, обгородив забором природоохоронну зону та пляж. Встановлена огорожа природоохоронної зони огороджена парканом висотою 4 метри з обох сторін, що перешкоджає позивачу вирощувати сільськогосподарські культури на своїй землі. Побудована огорожа пляжу в річці є аварійно небезпечною. З протилежної сторони річка не проглядається у зв`язку з навісом. ОСОБА_3 та його відпочиваючі кидають сміття у природоохоронну зону, а на зауваження ОСОБА_3 погрожує позивачу розстрілом, забороняє писати заяви до поліції та суду. Представники Лозуватської сільської ради, що приїздили на місце події, вказали, щоб люди не купалися біля аварійного забору. Люди, проживаючи в с. Мар`янівка, не можуть потрапити до річки, оскільки природоохоронна зона огороджена парканом. Вважав, що сільська рада в цьому питанні проявляє бездіяльність, оскільки мала б перевіряти чи зайнята природоохоронна зона і приймати міри в межах компетенції, зокрема звертатися до суду з позовом про знесення паркану, самочинного будівництва в природоохоронній зоні, але сільська рада не складає жодного акту проти відповідача, не встановлює порушення, не змушує знести паркан та звільнити природоохоронну зону від самочинно збудованих конструкцій.
Вказав, що всі вказані ним об`єкти побудовані ОСОБА_3 незаконно, без будь-яких дозвільних документів щодо будівництва в природоохоронній зоні. Наявність цих побудов перешкоджає позивачу вийти до річки, а паркан може впасти на голову, що порушує його права на безпечне пересування, відпочинок і купання в природоохоронній зоні.
У зв`язку з чим, позивач просив суд позов задовольнити. Під час підготовчого засідання та судового розгляду, вказував, що відповідач порушив прибережну захисну смугу.
Відповідач позов не визнав, надав суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень проти позову вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог. Його доводи зводяться до безпідставних звинувачень, наклепу. Позивач не довів, чим порушено його права як суміжного землекористувача, не довів факту порушення режиму використання природоохоронної зони. В 2013 році компетентні органи проводили перевірку використання водоохоронної зони, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , порушень не виявлено. Рішенням Лозуватської сільської ради відповідачу надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки 0,04 га для ведення особистого селянського господарства у власність, за рахунок земель не наданих у користування в межах населених пунктів у АДРЕСА_1 . Даний проект затверджено та земельна ділянка перебуває у його власності, він здійснює користування нею з дотриманням норм земельного законодавства, використання прибережної захисної смуги для будівництва чи то іншої забороненої діяльності ним не здійснюється. Розроблений на підставі рішення сільської ради проект землеустрою не містить обмежень на використання землі у вигляді встановлення меж прибережних захисних смуг. Жодних зауважень, приписів компетентних органів, щодо порушень будь-якого законодавства, після перевірки 2013 року, йому не висловлювалося.
Щодо зведення ним паркану висотою, що не влаштовує позивача, вказав що паркан розташований на межі земельної ділянки, винесеної в натурі (на місцевості), зведений без порушень земельного законодавства та прав суміжного землекористувача. Вимоги позивача вважав надуманими, безпідставними, недоведеними та просив відмовити у позові.
Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, як органу місцевого самоврядування, під час підготовчого та судового розгляду, позовні вимоги позивача не підтримали та просили в позові відмовити у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. Представниками сільської ради надано докази на підтвердження озвученої позиції.
Залучені за ініціативою суду, до участі у справі в якості третіх осіб на стороні позивача, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділ № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області), будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, участь представників у розгляді справи не забезпечили, надали суду витребувану інформацію, а саме про те, що ОСОБА_1 не звертався до вказаних органів з питань порушених ним у позові (а.с. 133-134). Заяв по суті справи суду не подано. Неявка представників вказаних третіх осіб в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи в силу ст. 223 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представників Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, розглянувши заяви по суті справи та дослідивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень у змагальному цивільному процесі, надавши оцінку доказам по справі на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню зі слідуючих підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Позивачу, починаючи з підготовчого судового засідання, судом неодноразово роз`яснено процесуальні права, принципи цивільного судочинства, зокрема змагальність та диспозитивність, роз`яснено право на представництво, роз`яснено обов`язок в поданні доказів на обґрунтування позовних вимог та строки подання таких доказів, однак останній не довів перед судом, належними та допустимими доказами, обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (а.с. 3) успадкував після смерті матері житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину від 03.12.2002 року (а.с. 103). Як вказував сам позивач та підтвердив представник Лозуватської сільської ради, до цього часу ОСОБА_1 не оформив у визначеному законом порядку право на земельну ділянку під будинком, зокрема не визначив межі відповідної земельної ділянки в натурі, ділянка під будинком не сформована, кадастровий номер їй не присвоєно. Доказів на спростування даних тверджень, суду не надано.
Рішенням Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 29.05.2013 року, що прийняте з урахуванням висновку № 811а Дніпропетровського обласного управління водних ресурсів від 28.05.2013 року, затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення водоохоронної зони та прибережної захисної смуги ріки Інгулець в районі вулиці Набережна, 22А, с. Мар`янівка Криворізького району, у зв`язку з коригуванням. Прибережна захисна смуга та водоохоронна зона визначені з врахуванням конкретних умов, що склалися на період встановлення межі. Площа водоохоронної зони становить 0,2050 га, у тому числі площа прибережної захисної смуги в ній 0,0646 га, довжина зовнішньої межі прибережної захисної смуги склала 28,3 м (а.с. 137-138).
Рішенням Лозуватської сільської ради № 643 від серпня 2013 року «Про затвердження проекту благоустрою прибережної захисної смуги р Інгулець з розміщенням гідротехнічної споруди та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду для реконструкції та обслуговування гідротехнічних споруд», враховуючи проект благоустрою прибережної захисної смуги р. Інгулець з розміщенням гідротехнічної споруди в районі домоволодіння по АДРЕСА_1 , висновку № 160 від 15.08.2013 року Дніпропетровського обласного управління водних ресурсів, орган місцевого самоврядування затвердив проект благоустрою прибережної захисної смуги річки Інгулець з розміщенням гідротехнічної споруди в районі домоволодіння по АДРЕСА_1 . Надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду для реконструкції та обслуговування гідротехнічних споруд гр. ОСОБА_3 , із земель, що не надані у власність та постійне користування в межах населених пунктів (а.с. 139-140).
З наданих відповідачем доказів слідує, що на підставі рішення Лозуватської сільської ради № 586-ХХІ-VI «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,04 га для ведення особистого селянського господарства у власність, за рахунок земель не наданих у користування в межах населених пунктів, в АДРЕСА_1 . Рішенням Лозуватської сільської ради № 621- ХХІІІ-VI від 16.08.2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства (пасовища) площею 0,04 га, за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянкою площею 0,04 га, за вищевказаною адресою, кадастровий номер 1221884000:05:001:0184 (а.с. 32). На підставі вищевказаних рішень Лозуватської сільської ради, ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідоцтвом про право власності (а.с. 32 зворот).
Отже, з наданих суду доказів відповідачем та Лозуватською сільською радою, слідує що ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , має у власності та користування земельні ділянки, на відповідній правовій підставі. Представник сільської ради підтвердив у судовому засіданні чинність вказаних рішень сільської ради. Доказів того, що вищевказані рішення сільської ради переглядалися, змінювалися чи скасовувалися, в змагальному судовому процесі суду не надано.
Відповідно до акта Державної інспекції сільського господарства у Дніпропетровській області № 448/27 від 03.09.2013 року «перевірки дотримання вимог земельного законодавства» ОСОБА_3 , слідує, що використання ОСОБА_3 земельної ділянки водоохоронної зони площею 0,13 га розташованої в районі житлової забудови по АДРЕСА_1 , вже було предметом перевірки компетентних органів. Останньому було надано припис № 115/27 від 24.05.2013 року щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки за вказаною адресою, та приведення її у відповідний стан для подальшого використання. Згідно змісту акта, з урахуванням вищевказаних рішень сільської ради, припис № 115/27 від 24.05.2013 року визнаний виконаним (а.с. 30-31).
Доказів здійснення перевірок компетентних органів після вказаної дати, суду не надано.
З матеріалів справи слідує, що позивач звертався до Лозуватської сільської ради з питання зайняття берегу річки Інгулець в районі буд. 22 А по вул. Набережна в с. Мар`янівка, на що отримав відповідь 22.08.2025 про те, що згідно Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а для визначення факту зайняття берега річки Інгулець необхідно провести винос в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок. Відповідальними особами за якість робіт з землеустрою можуть бути сертифіковані інженери-землевпорядники. Сільська рада не має законних підстав, матеріально-технічного забезпечення виносу меж земельної ділянки для визначення самовільного зайняття берега річки Інгулець (а.с. 10). Під час судового засідання, представник сільської ради рекомендував позивачу звернутися до сертифікованих інженерів-землевпорядників, для підтвердження чи спростування факту самовільного зайняття земельної ділянки біля річки Інгулець, але позивач вважав це обов`язком сільської ради.
Чергове звернення – скаргу до Лозуватської сільської ради Гордієнко Ф.Ф. подав вже під час розгляду справи судом, вимагав покарати ОСОБА_3 за самовільне будівництво, зобов`язати знести всі самовільні споруди, огорожі у прибережній зоні з обох боків, аварійну огорожу, що знаходиться в річці, а також навіс, двохметровий фундамент, блоки та плити (а.с. 145). На вказану скаргу ОСОБА_1 отримав відповідь, про те, що спір щодо даного питання розглядається судом (а.с. 159). Доказів звернення ОСОБА_1 до Лозуватської сільської ради, як органу місцевого самоврядування, інших компетентних органів, зокрема які залучені до участі у справі в якості третіх осіб, з питання обстеження території біля річки Інгулець за адресою: буд. 22 А по вул. Набережна в с. Мар`янівка, в тому числі з метою фіксації наявності чи відсутності порушень законодавства про які вказував позивач, матеріали справи не містять. Згідно відповідей Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградські області), Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, позивач ОСОБА_1 до вказаних органів зі скаргами щодо порушень природоохоронної зони, недопуску до прибережної смуги річки Інгулець, порушення земельного законодавства, не звертався (а.с. 133-134).
На підтвердження своїх позовних вимог, що категорично заперечувалися відповідачем, не були підтримані органом місцевого самоврядування, позивач надав суду виключно фотознімки, без ідентифікації того, де та коли вони були виконані, яких об`єктів та за якою адресою вони стосуються. Вказані фотознімки зроблені в зимовий період з відображенням снігового покриву, що не дозволяє суду навіть встановити наявність чи відсутність водного дзеркала річки на них (а.с. 6-9). Представник відповідача заперечував належність вказаних доказів. На те, що вказані докази не мають достатнього інформативного характеру, суд звертав увагу позивача ще під час підготовчого судового засідання, роз`яснював право на звернення до компетентних органів, з метою фіксації фактів порушення, за наявності таких, роз`яснював обов`язок подання доказів, але позивач вільно реалізуючи свої процесуальні права інших доказів суду не надав, про їх витребування не клопотав, клопотань про виклик свідків, проведення експертиз, тощо, у визначеному законом порядку суду не подано. Суд звертає увагу, що розгляд цивільних справ здійснюється за принципом змагальності та диспозитивності, а тому суд самостійно не має права збирати докази, що позивачем категорично не сприймалося.
Надані позивачем фотознімки, суд розцінює як неналежні докази по справі, які не є доказом ні факту самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_3 та будівництва на ній, ні факту наявності порушення водоохоронного, земельного законодавства, адже фотокартки не підтверджують факт належності зафіксованих на них споруд ОСОБА_3 , не фіксують відстань від зображених на них споруд до будинку позивача, висоту цих споруд, не підтверджують їх розміщення на території земельних ділянок, які ОСОБА_3 використовує на підставі вищевказаних рішень органу місцевого самоврядування, чи поза ними, як і не підтверджують віддаленість цих споруд до водного дзеркала річки, за наявності такого.
Суд звертає увагу, що доводи позивача, що під снігом є річка, що дані споруди належать ОСОБА_3 «а кому ж іще?», що вони розміщені в межах водоохоронної зони чи прибережної захисної смуги та перешкоджають доступу позивача до водойми, суд розцінює критично, адже доводи позивача мали б бути підтверджені певними засобами доказування, зокрема актами перевірок компетентних органів з інформацією про відстань споруд від водного дзеркала, розташування в межах чи поза межами земельних ділянок ОСОБА_3 , відповідно належності чи неналежності до самочинно збудованих, висновками експертиз, тощо. Доказування в цивільному процесі не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Позивачем не доведено, що споруди про які він вказує у позові мають місце та що вони розміщені поза межами земельних ділянок, які на певній правовій підстав належать ОСОБА_3 чи перебувають у його користуванні. Не надано позивачем і доказів того, що споруди про які він вказує в позові належать ОСОБА_3 .
Ґрунтуючи позовні вимоги про нібито порушенні відповідачем природоохоронної зони, позивач не обґрунтував та не довів перед судом, віднесення територій біля будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , до території «природоохоронної зони» в розумінні ст. 43-46 Земельного кодексу України. Так, в силу ст. 46 ЗК України, до земель іншого природоохоронного призначення належать земельні ділянки, в межах яких є природні об`єкти, що мають особливу наукову цінність.
Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті, в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру.
Згідно зі ст. 59 Земельного кодексу України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель. Прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті.
Згідно ч.4 ст. 60 Земельного кодексу України, у межах прибережних захисних смуг забезпечується безперешкодний та безоплатний доступ громадян в тому числі до берегів річок, водойм та островів для загального водокористування, крім земель охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон та зон особливого режиму використання земель, а також земельних ділянок, на яких розташовані: гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, об`єкти підвищеної небезпеки; пансіонати, об`єкти реабілітації, спорту, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори, що мають відповідні передбачені законом документи на споруди та провадження відповідної діяльності; об`єкти природно-заповідного фонду, об`єкти культурної спадщини.
Обмеження доступу громадян у будь-який спосіб (у тому числі шляхом влаштування огорож або інших конструкцій) до узбережжя водних об`єктів на земельних ділянках прибережних захисних смуг, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, а також справляння за нього плати є підставою для припинення права користування земельними ділянками прибережних захисних смуг за рішенням суду.
Згідно ст. 61 Земельного кодексу України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється в тому числі, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. У прибережних захисних смугах дозволяються реконструкція, реставрація та капітальний ремонт існуючих об`єктів.
У прибережних захисних смугах забороняється влаштування огорож або інших конструкцій, що перешкоджають доступу громадян до берегів річок, водойм та островів, крім випадків, передбачених законом.
Такі огорожі або інші конструкції демонтуються їхніми власниками протягом десяти днів після одержання письмової вимоги місцевої державної адміністрації чи виконавчого органу сільської, селищної чи міської ради. У разі невиконання такої вимоги зазначені огорожі або інші конструкції демонтуються за рішеннями місцевої державної адміністрації чи виконавчого органу сільської, селищної чи міської ради. Видатки відповідного місцевого бюджету, пов`язані з демонтажем зазначених огорож або інших конструкцій, відшкодовуються їхніми власниками.
У разі якщо неможливо встановити власника огорожі або інших конструкцій чи особу, за рішенням якої вони були встановлені, оплата робіт, пов`язаних із демонтажем, покладається на особу, у користуванні якої перебуває земельна ділянка, на якій встановлена огорожа або інші конструкції.
В силу ст. 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, в тому числі за самовільне зайняття земельних ділянок. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст. 212 ЗК України).
Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, серед іншого: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; а до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить серед іншого: здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у межах та порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень Закону України «Про державний контроль з використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (Держгеокадастр). Державний контроль за використанням та охороною земель також здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у межах повноважень, визначених законом, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю.
Державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (Державна екологічна інспекція, що діє згідно Положення, затвердженого Постановою КМУ № 275 від 19.04.2017). 
Саме вказані органи, залучені до участі у справі судом, в якості третіх осіб по справі, з метою реалізації ними повноважень визначених законом. Однак, вказані органи не реалізували право на подання заяв по суті даної справи.
Згідно вимог згаданого закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфер земельних відносин, серед іншого, здійснює державний контроль за використанням земель щодо цільового призначення, дотримання правил, установленого режиму експлуатації гідротехнічних споруд (ст. 6 Закону). 
Виконавчі органи сільських рад уповноважені звертатися до суду з позовом щодо повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився, а також щодо відшкодування шкоди завданої внаслідок самовільного заняття земельних ділянок, використання їх не за цільовим призначенням, вживати заходів для повернення самовільно зайнятих земельних ділянок їх власникам або користувачам (ст. 6-1 Закону). Однак, органи сільських рад набувають установлених законом повноважень зі здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, у разі прийняття відповідною радою рішення про здійснення такого контролю і реалізують функцію державного контролю через державних інспекторів з державного контролю за використанням та охороною земель відповідних рад. 
Суд запитував Лозуватську сільську раду щодо того, чи реалізована дана норма закону, чи приймалося сільською радою рішення про здійснення державного контролю та чи наявні в сільській раді державні інспектори з державного контролю за використанням та охороною земель відповідної ради (а.с. а.с. 116-117). Представник Лозуватської сільської ради Монастирний Д.В. доповів суду під час судового розгляду, що рішення про здійснення державного контролю сільською радою не приймалося, державні інспектори з державного контролю за використанням та охороною земель Лозуватської сільської ради відсутні.
У зв`язку з чим, згідно ст. 6-1 Закону України «Про державний контроль з використанням та охороною земель», відповідні повноваження ради у зазначеній сфері виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до прийняття радою в установленому порядку рішення про виконання радами повноважень зі здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.
Згідно Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Постановою КМ України № 275 від 19 квітня 2017 року, даний орган - має завданням охорону, раціональне використання та відтворення вод і водних ресурсів, здійснення нагляду за додержанням органами місцевого самоврядування, юридичними особами та громадянами, вимог законодавства щодо охорони земель, зокрема установлення та використання водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також додержання режиму використання їх територій, додержання режиму діяльності у водоохоронних зонах та зонах прибережних захисних смуг, використання води (водних об`єктів) відповідно до цілей та умов їх надання водокористувачам. Екологічна інспекція, серед іншого, залучає до виконання окремих робіт вчених та фахівців, працівників органів влади та місцевого самоврядування, залучає правоохоронні органи, має право здійснювати збирання, обробку та проводити аналіз інформації щодо дотримання вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, та здійснює свою діяльність через свої територіальній органи.
В силу ст. 10 Закону України «Про державний контроль з використанням та охороною земель», державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, мають право безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користування юридичних чи фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; надавати обов`язкові для виконання приписи з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель, а також зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих збитків; а також уповноважені складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель, подавати до відповідних органів матеріли перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності, звертатися до суду з позовом про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок, а також ділянок строк користування якими закінчився.
Отже, вищевказаними нормативно-правовими актами закріплено повноваження органів, що були залучені судом до участі справі в якості третіх осіб, щодо здійснення перевірок дотримання земельного законодавства, охорони земель, в тому числі вздовж річок. Саме вказані органи уповноважені складати акти перевірок, надавати приписи щодо питань порушення земельного законодавства, обов`язкові до виконання.
Однак, як слідує зі змісту наданих суду доказів, позивач ОСОБА_1 , який ініціював даний позов перед судом та відповідно мав одночасно з поданням позову до суду надати докази на його обґрунтування, до вказаних органів (Держгеокадастру та екологічної інспекції), не звертався, відповідно вказані органи перевірки за зверненням позивача, не здійснювали. 
Орган місцевого самоврядування – Лозуватська сільська рада, як представник територіальної громади с. Мар`янівка, до вказаних органів також не звертався, перевірки не ініціював, більш того вимоги позивача заперечив, вказуючи про їх недоведеність, а також відсутність повноважень на здійснення відповідних замірів, визначення факту наявності чи відсутності порушення меж прибережних захисних смуг у межах с. Мар`янівка, біля будинку Набережна 22А.
Отже, суд приходить до висновку, що в змагальному судовому процесі, належними та допустимим доказами позивачем перед судом не доведено ні обставина самовільного зайняття ОСОБА_3 земельної ділянки, ні здійснення ним будівництва в «природоохоронній зоні» (прибережній смузі), ні наявність у цій смузі загороджень, аварійних конструкцій, навісу, двохметрового фундаменту, блоків та плит. Для підтвердження своїх доводів, позивач мав право звернутися до Лозуватської сільської ради, яка в силу ст. 61 Земельного кодексу України уповноважена надавати вимоги щодо знесення огорож та інших конструкцій у прибережних захисних смугах, якщо такі перешкоджають доступу громадян до берегів річок, водойм, а у разі невиконанням сільською радою своїх функцій позивач не позбавлений права оскаржити відповідну бездіяльність, в тому числі до суду. Однак, наразі доказів наявності вищевказаних огорож та конструкцій суду не надано, позов пред`явлено виключно до ОСОБА_3 , що унеможливлює надання судом оцінки діям органу місцевого самоврядування з точки зору належного виконання чи невиконання своїх повноважень.
Не позбавлений позивач був і можливості звернення до вищевказаних компетентних органів та державних інспекторів з метою перевірки його доводів щодо наявності самочинного захоплення прибережної смуги річки Інгулець, будівництва в ній, однак позивач таке право не реалізував, доказів на підтвердження обставин, що стали підставою для обґрунтування позову, суду не надав.
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про недоведеність перед судом обставин на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду (а.с. 11).

Керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Лозуватська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділ № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) про зобов`язання вчинення дій щодо знесення самочинного будівництва.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя          М.В. Березюк