Справа № 127/10058/26
Провадження № 22-ц/801/1230/2026
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року	Справа № 127/10058/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сейдаметова Р. Р. на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Венгрин О. О. від 30 березня 2026 року (дата складання повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення) про залишення без розгляду клопотання ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду,

встановив:

У березні 2026 року ОСОБА_3 через свого представника – адвоката Сейдаметова Р. Р. звернувся до суду з цим клопотанням, за яким просив визнати та надати дозвіл на примусове виконання в Україні постанови Районного суду у м. Свідниця, III Відділу у справах сім`ї та неповнолітніх Республіки Польща від 18 грудня 2025 року у справі № III Nsm 677/23, якою:
- ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) позбавлено батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Валбжих, Республіка Польща;
- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 436,00 злотих як відшкодування витрат на провадження разом із процентами за прострочення з моменту набрання постановою законної сили.
В обґрунтування заяви покликався на те, що 18 грудня 2025 року Районним судом у м. Свідниця було ухвалено постанову у справі № III Nsm 677/23, якою ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав щодо малолітньої дочки та стягнуто на користь ОСОБА_3 судові. Це рішення набрало законної сили 04 лютого 2026 року, а оскільки заінтересована особа проживає у м. Вінниця, це клопотання підсудне Вінницькому міському суду згідно з нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). 
Правовою підставою для визнання рішення є Договір між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року (далі Договір) та Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі Конвенція), які передбачають спрощений порядок та принцип автоматичного визнання рішень у справах щодо батьківських прав. Зазначав про відсутність підстав для відмови у визнанні: польський суд мав належну юрисдикцію за місцем проживання дитини, а права ОСОБА_2 на захист були забезпечені через призначення судом куратора у зв`язку з невідомим місцем її перебування на той момент. 
Також вказував, що аналогічних рішень українських судів або справ у провадженні між тими самими сторонами немає, а саме рішення не суперечить публічному порядку України, тому що захищає найкращі інтереси дитини. Офіційне підтвердження юридичної сили іноземної постанови на території України необхідне для її подальшого примусового виконання та врегулювання правовідносин між батьками і дитиною.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року клопотання залишено без розгляду і повернуто заявнику.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до клопотання про визнання та виконання рішення Районного суду у м. Свідниця від 18 грудня 2025 року було додано лише його резолютивну частину, проте згідно з пунктом 1 частини третьої статті 466 ЦПК України та пунктом 3 статті 52 Договору, обов`язковою умовою є надання повної засвідченої копії мотивованого судового рішення.
Оскільки заявник не надав повного тексту рішення іноземного суду, що є необхідним для вирішення питання про його визнання в Україні, суд першої інстанції прийшов до висновку про залишення без розгляду клопотання та його повернення заявнику. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Сейдаметов Р. Р., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що надана постанова Районного суду у м. Свідниця є повним і юридично завершеним актом згідно зі статтею 325 Цивільно процесуального кодексу Республіки Польща, а відсутність у ній мотивованого обґрунтування пояснюється його факультативним характером у польському процесі – воно складається лише на вимогу сторони, якої у цій справі не було. Крім того представник наголошував на порушенні принципу доступу до правосуддя та міжнародних договорів, зокрема Договору. Суд першої інстанції двічі висунув непередбачену законом вимогу надати документ, який об`єктивно не існує, чим створив штучні перешкоди для розгляду справи по суті. Це суперечить вимогам щодо захисту найкращих інтересів дитини та принципу автоматичного визнання рішень у немайнових справах, закріпленому статтею 48 Договору та статтею 23 Конвенції.
Представниця ОСОБА_2 – адвокатка Шикунова А. О. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив із того, що до клопотання про визнання та виконання рішення Районного суду у м. Свідниця від 18 грудня 2025 року представник ОСОБА_3 – адвокат Сейдаметов Р. Р. додав лише його резолютивну частину, проте згідно з пунктом 1 частини третьої статті 466 ЦПК України та пунктом 3 статті 52 Договору, обов`язковою умовою є надання повної засвідченої копії мотивованого судового рішення.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Статтею 471 ЦПК України установлено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. 
Порядок подачі та розгляду клопотань про визнання іноземних рішень визначено статтями 464–466, 472 ЦПК України.
Основним інструментом у відносинах між державами є Договір між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах. 
Пункт 1 частини другої статті 51 Договору вимагає, щоб до клопотання про визнання та виконання рішення належить додати рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню.
Відповідно до статті 466 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається у письмовій формі і повинно містити: ім`я (найменування) особи, що подає клопотання, зазначення її місця проживання (перебування) або місцезнаходження; ім`я (найменування) боржника, зазначення його місця проживання (перебування), його місцезнаходження чи місцезнаходження його майна в Україні; мотиви подання клопотання.
До клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи:
1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання;
2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні);
3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи;
4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше);
5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником);
6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України.
Суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.
Тобто ні Договір, ні пункт 1 частини третьої статті 466 ЦПК України не містять вимог до форми та змісту рішення іноземного суду.
Вимоги до змісту, форми та структури судового рішення регулюються правом держави місця його винесення (lex fori originis).
Відповідно до цивільного процесуального законодавства Республіки Польща судове рішення (постанова), що містить вступну частину та резолютивну частину (sentencja), є офіційним, повним та завершеним судовим актом. Особливістю польського процесу є те, що письмове обґрунтування (uzasadnienie) рішення судом першої інстанції складається виключно за умови подання стороною відповідної заяви протягом встановленого законом строку. У разі відсутності такої заяви, рішення залишається чинним і остаточним у формі «sentencja» (вступної та резолютивної частин), а мотивувальна частина фізично не виготовляється.
Як видно з матеріалів справи заявником до клопотання додано засвідчену в установленому порядку копію постанови Районного суду у м. Свідниця від 18 грудня 2025 року із відміткою про набрання нею законної сили. Цей документ за формою і змістом є повним судовим рішенням у розумінні законодавства Республіки Польща.
За таких обставин висновок суду про невідповідність клопотання вимогам статті 466 ЦПК України є помилковим. 
Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Delcourt v. Belgium» указав, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
У справі «Bellet v. France» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи (стаття 379 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сейдаметова Р. Р. задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
(Повний текст судового рішення виготовлено 15 травня 2026 року). 

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. В. Ковальчук  

Т. Б. Сало