П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7507/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
21 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №064050005619 від 12.08.2024 про відмову йому у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до його страхового стажу період роботи: з 1984 по 1986 та 1990 в СТОВ "Калина" відповідно до архівної довідки від 14.02.2024 №80, наданою КУ "Трудовий архів" та з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді, згідно з трудовою книжкою від 15.02.1991 серія НОМЕР_1 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати з 03.03.2025 йому пенсію за віком із зниженням пенсійного віку, відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 064050005619 від 12.08.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", в частині незарахування до його страхового стажу періоду трудової діяльності з 01.01.1984 по 31.12.1986 та з 26.07.1990 по 10.10.1990 в Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю "Калина" та з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його трудової діяльності: з 01.01.1984 по 31.12.1986 та з 26.07.1990 по 10.10.1990 в Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю "Калина" та з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , 05.08.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).
На момент звернення до Пенсійного фонду із заявою про призначення пільгової пенсії досягнув повних 54 роки.
Як стверджує представник відповідача 1, після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянуто подану таку за принципом екстериторіальності. За результатами розгляду заяви прийнято рішення № 064050005619 від 12.08.2024 про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного періоду проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.
Позивач не погоджується із рішенням про відмову у призначенні йому пільгової пенсії та вважає, що наявне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи безумовно підтверджує факт його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 не менше 3-х років, а тому таке рішення протиправне та підлягає скасуванню.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
У ході судового розгляду справи встановлено, що наданими позивачем документами підтверджено період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 рік - 03 роки 03 місяці 20 днів.
До проживання в зоні гарантованого добровільного відселення позивачу не враховано періоди проживання:
- з 11.02.1991 по 09.06.1992 роки в Житомирському автопідприємстві 11827 відповідно до наданої ним трудової книжки від 15.02.1991 серія НОМЕР_1 та з 08.04.1993 по 21.04.1995 в ПК сільськогосподарське підприємство "Авангард" с. Киянка відповідно до наданої ним трудової книжки від 10.04.1993 серія НОМЕР_2 , оскільки м. Житомир та с. Киянка Житомирської області не відносяться до зони гарантованого добровільного відселення.
Щодо незарахування періоду роботи з 11.02.1991 по 09.06.1992 в Житомирському автопідприємстві 11827, суд першої інстанції зазначив, що періодичні приїзди на вихідні чи відпустки у зону гарантованого відселення у період роботи не є підтвердження факту постійного проживання у відповідній зоні.
Отже, позивач не надав доказів того, що місце роботи у спірний період знаходилося на території радіоактивного забруднення, а тому такий період не підтверджує факту постійного проживання у зоні гарантованого радіологічного контролю у цей період.
Щодо незарахування до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення трудову діяльність з 08.04.1993 по 21.04.1995 в ПК сільськогосподарське підприємство "Авангард" с.Киянка, суд першої інстанції зазначив, що період роботи з 08.04.1993 по 21.04.1995 в ПК сільськогосподарське підприємство "Авангард", яке територіально знаходилося в с.Киянка не підлягає зарахуванню до роботи/проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 106 від 23.07.1991 населений пункт с.Киянка відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
Отже, позивач не надав доказів достатнього періоду проживання у зоні, з огляду на що право на зниження пенсійного віку саме на 6 років та призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у позивача відсутнє.
Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоді його трудової діяльності: з 1984 по 1986 та 1990 в СТОВ "Калина" та з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді, суд першої інстанції зазначив, що як стверджує позивач, до його страхового стажу підлягає зарахуванню період роботи з 1984 по 1986 та 1990 в СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області відповідно до архівної довідки № 80 від 14.02.2024 виданої Комунальною установою "Трудовий архів".
У свою чергу, відповідачі вважають, що вказаний період трудової діяльності не підлягає зарахуванню, оскільки по батькові зазначено скорочено, відсутній запис про роботу в трудовій книжці, в довідці відсутня інформація про перейменування колгоспу, довідка потребує перевірки щодо обґрунтованості видачі.
Спір у даних правовідносинах виник з приводу не зарахування позивачу до його страхового стажу періоду роботи в СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області, у зв`язку із неточностями допущеними уповноваженими особами товариства, в якому працював позивач у спірний період, про що вказано в архівній довідці.
Така довідка сформована на підставі книг обліку розрахунків по оплаті праці по СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області по особовому рахунку Осіпов Вітя "так у документах" - за 1984 року, Осіпов Віктор "так у документах" - за 1985-1986 роки, Осіпов Віктор Л "так у документах" за 1990 рік (підстава: ф.32, оп.1 - ос, спр. 473, 474, 475, 483, арк. 55, 82-86, 88-92, 31-34.). Вказана довідка містить відомості про фактично відпрацьовані людино-дні складали. Крім того, в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1984-1986 роки та 1990 рік по СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області значиться один працівник з таким прізвищем, ім`ям та ініціалом по батькові.
Крім того, матеріали справи містять довідку, яка видана ОСОБА_1 правлінням колгоспу ім. Дзержинського с.Ганнопіль Ємільчинсткого району Житомирської області Киянської сільської ради № 63 від 10.10.1990 та свідчить про його трудову діяльність на вказаному підприємстві у період з 26 липня по 10 жовтня 1990 року. Така довідка видана на підставі книг обліку розрахунків по оплаті праці за 1990 рік та взамін трудової книжки, у зв`язку із відсутністю необхідних бланків.
Разом з цим, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімуму трудової участі).
У той час, матеріали справи не містять основного документу про трудову діяльність членів колгоспів, втім наявна архівна довідка № 80 від 14.02.2024 та довідка Киянської сільської ради № 63 від 10.10.1990, які підтверджує його трудову діяльність у вказаний період.
При цьому, як Пенсійний фонд звертає увагу на скорочення по батькові позивача у бухгалтерських документах підприємствах, однак за інформацією архівної довідки, у спірний період в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1984-1986 роки та 1990 рік по СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області значиться один працівник з таким прізвищем, ім`ям та ініціалом по батькові. Крім того, трудову книжку колгоспника, позивачу не видали, у зв`язку із відсутністю бланків, про що свідчить зміст довідки Киянської сільської ради № 63 від 10.10.1990. Крім того, реорганізація та перейменування колгоспу, в якому працював позивач, підтверджується архівної довідкою №152 від 28.03.2024, копія якої міститься в матеріалах справи.
З огляду на викладене, доводи відповідачів щодо невідповідності зазначеної інформації про позивача в архівних довідках та відсутності трудової книжки колгоспника спростовані матеріалами справи.
Суд першої інстанції вважає, що наявні в матеріалах справи документи містять необхідну інформацію, яка підтверджує трудову діяльність позивача у спірний період.
Зважаючи на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не зарахував позивачу до страхового стажу періоди його роботи у колгоспі з 01.01.1984 по 31.12.1986 та з 26.07.1990 по 10.10.1990.
Щодо незарархування трудової діяльності з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді, згідно із записами трудової книжки від 15.02.1991 серія НОМЕР_1 суд першої інстанції зазначив, що як свідчать записи 6-7 трудової книжки позивача (арк.4-7) відповідно до наказу № 21/к від 02.07.1992 з 11.06.1992 його прийнято на роботу до Ємільчинського райагробуда та на підставі наказу № 23-к від 03.09.1993 з 08.04.1993 звільнено з роботи за власним бажанням.
За доводами Пенсійного фонду, вказана трудова діяльність не підлягає зарахуванню до його страхового стажу, оскільки дата наказу (03.09.1993) про звільнення з роботи не відповідає даті звільнення з роботи (більше 5 місяців).
Однак, слід зауважити, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Більш того, відповідальною особою за правильність та повноту ведення трудових книжок є керівник підприємства, установи, організації або уповноважена ним особа, а не працівник. Тому позивач не може нести відповідальність за порушення вимоги ведення трудових книжок третіми особами (за неповноту вказаної інформації).
Разом з тим, суд першої інстанції врахував твердження позивача, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Однак, вважає за необхідне вказати, що вказаним Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії. Однак, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.
Таким чином, суд першої інстанції погодився з висновками відповідача про не підтвердження позивачем факту постійного проживання у необхідному розмірі в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на зменшення пенсійного віку на 6 років.
Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вчинити певні дії, суд першої інстанції зазначив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, рішенням якого відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Відтак, дії зобов`язального характеру щодо зарахування стажу має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що здійснював розгляд заяви позивача, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області.
Проаналізувавши встановлені обставини справи суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача відсутні умови, які є необхідними для прийняття відповідачами рішення про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, а відтак правомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії, втім відповідач безпідставно не зарахував трудову діяльність позивача з 1984 по 1986 року та 1990 в СТОВ "Калина" та з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді до його страхового стажу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058-IV стаж роботи для призначення пенсії регламентувався Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року (далі - Закон № 1788-XII).
Види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені статтею 56 Закону № 1788-XII.
Відповідно до ч. 1 статті 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
До стажу роботи зараховується також, зокрема будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до статті 62 Закону України №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку №637).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.
Відповідно до п.20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Колегія суддів зазначає, що згідно приписів ст.ст.3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969 р., затв. постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969р., громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (ст.24 Примірного статуту 1969 року).
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженими постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень).
Згідно з пунктом 6 Основних положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки (пункт 8 Основних положень).
Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
При цьому, зміст вищевказаних положень, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, передбачено дві форми роботи особи в колгоспі:
шляхом прийняття в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводився загальними зборами колгоспників за поданням правління;
за трудовими договорами фахівців та інших працівників, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (тобто без членства в колгоспі).
Таким чином, трудова книжка колгоспника заводилася лише щодо членів колгоспів та була основним документом про трудову діяльність таких осіб. Також вимоги про встановлення в колгоспі мінімуму трудової участі в громадському господарстві та виконання такого мінімуму стосувались лише членів колгоспу і такі відомості підлягали внесенню до трудових книжок колгоспників.
В свою чергу, позивачем не надано трудову книжку колгоспника.
Разом з цим, позивач надав довідку сформована на підставі книг обліку розрахунків по оплаті праці по СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області по особовому рахунку Осіпов Вітя "так у документах" - за 1984 року, Осіпов Віктор "так у документах" - за 1985-1986 роки, ОСОБА_2 "так у документах" за 1990 рік (підстава: ф.32, оп.1 - ос, спр. 473, 474, 475, 483, арк. 55, 82-86, 88-92, 31-34.). Вказана довідка містить відомості про фактично відпрацьовані людино-дні складали. Крім того, в книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1984-1986 роки та 1990 рік по СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області значиться один працівник з таким прізвищем, ім`ям та ініціалом по батькові.
Крім того, матеріали справи містять довідку, яка видана ОСОБА_1 правлінням колгоспу ім. Дзержинського с.Ганнопіль Ємільчинсткого району Житомирської області Киянської сільської ради № 63 від 10.10.1990 та свідчить про його трудову діяльність на вказаному підприємстві у період з 26 липня по 10 жовтня 1990 року. Така довідка видана на підставі книг обліку розрахунків по оплаті праці за 1990 рік та взамін трудової книжки, у зв`язку із відсутністю необхідних бланків.
Щодо доводів апелянта в частині, відсутності записів в трудовій книжці, колегія суддів зазначає, що всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладена правова позиція, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Разом з тим, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Отже, помилки в трудовій книжці не можуть ставитись в провину позивачу.
Щодо скорочення по батькові, колегія суддів зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019 в справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 в справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження органами пенсійного фонду в реалізації особою конституційного права на соціальний захист та призначення пенсії.
В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17, від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 та від 06.03.2018 у справах №754/14898/15-а, №127/9055/17, від 17.07.2018 у справі №220/989/17, від 08.02.2021 у справі № 487/68/17, від 30.09.2021 у справі №300/860/17, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Щодо додаткової перевірки, колегія суддів зазначає, що таке перевірка не може бути покладена на позивача.
З урахуванням вказаного, висновок суду першої інстанції, що період роботи в СТзОВ "Калина" с.Ганнопіль Ємільчинського району Житомирської області підлягає зарахуванню до страхового стажу є правомірним.
Щодо незарархування трудової діяльності з 11.06.1992 по 08.04.1993 в Ємільчинському райагробуді, згідно із записами трудової книжки від 15.02.1991 серія НОМЕР_1 , колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Посилання відповідача на неточності в заповненні трудової книжки позивача є також безпідставними, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладена правова позиція, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Разом з тим, трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Отже, помилки в трудовій книжці не можуть ставитись в провину позивачу.
А тому висновок суду першої інстанції в цій частині також є правомірним.
Щодо доводів апелянта в частині призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зарахування періодів з 11.02.1991 по 09.06.1992 роки в Житомирському автопідприємстві 11827 та з 08.04.1993 по 21.04.1995 в ПК сільськогосподарське підприємство "Авангард" с. Киянка до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, колегія суддів зазначає, що вказані доводи апелянта є нерелевантними, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні адміністративного позову в цій частині.
Інших доводів апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не містить.
Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.