ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ 

справа № 1527/2-86/11
провадження № 61-1294св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А, Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач за первісним позовом -  ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Виконавчий комітет Одеської міської ради, 
треті особи за первісним позовом: Перша одеська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 ,

позивач за об`єднаним позовом -  ОСОБА_3 ,
відповідачі за об`єднаним позовом: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Одеської міської ради, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, 
третя особа за об`єднаним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: Перша одеська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпоряджень і свідоцтва про право власності, визнання права спільної часткової власності та права власності на 1/2 частину будинку, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсними постанови, розпорядження, свідоцтва про право власності та технічного паспорта, визнання права власності на будинок

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дроздової Аліни Сергіївни на постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2007 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації, Виконавчого комітету Одеської міської ради про вселення, поділ домоволодіння, скасування рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено частково. Вирішено вселити ОСОБА_1 , а також неповнолітню ОСОБА_5 до домоволодіння на АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину жилого будинку під літ. «А», а також на 1/4 частину будинку під літ. «Ж», які розташовані на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсними розпорядження Ленінської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 листопада 2001 року № 824 та від 13 жовтня 2003 року № 1349 р. щодо затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , свідоцтва про право власності на домоволодіння від 27 листопада 2003 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_4 , у частині визнання за ним права власності на 81/100 частин спірного домоволодіння. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 23 березня 1999 року № 189 «Про надання в постійне користування ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд» суд вирішив відмовити. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності за ОСОБА_5 на 10,02 кв. м у житловому будинку літ. «Ж» на АДРЕСА_1 суд також відмовив. 

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення суд задовольнив частково, а саме суд вирішив: вселити ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до жилого будинку літ. «Ж», розташованого на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у користуванні жилим будинком літ. «Ж», який розташований на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 . Виселити ОСОБА_6 , а також неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із жилого будинку літ. «Ж», без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 із жилого будинку літ. «Ж» суд відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Додатковим рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2007 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним рішення МВК Ленінської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради від 11 листопада 1999 року № 796 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2008 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 , яка приєдналася до апеляційної скарги ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 31 серпня 2007 року та додаткове рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду іншим суддею.

15 липня 2008 року ОСОБА_4 подав позовну заяву з доповненнями про виселення й усунення перешкод у здійсненні права власності, в якій позивач просив негайно вселити його та дружину, ОСОБА_2 , в двоповерховий будинок за адресою АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не перешкоджати в здійсненні права власності на цей будинок, виселити їх та сина, ОСОБА_7 , із зазначеного будинку.

28 липня 2008 року Суворовський районний суд м. Одеси зареєстрував позовну заяву ОСОБА_1 , в якій вона просила ухвалити рішення про вселення її та неповнолітньої дочки ОСОБА_5 в житлове будівництво на АДРЕСА_1 , а також призначити судово-будівельну експертизу. Також заявлено додаткову позовну вимогу, в якій позивачка просила скасувати незаконні правові акти, видані Ленінською районною адміністрацією міста Одеси, ухвалити рішення про скасування права власності на двоповерхове житлове будівництво на АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на частину житлового будівництва.

31 липня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали позовну заяву про усунення перешкод у користуванні будинком, виселення та вселення. В позовній заяві позивачі просили ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 не чинити перешкод у користуванні належним їм на праві приватної власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , і виселити із цього домоволодіння. Вселити його та дружину, ОСОБА_2 в цей будинок.

11 листопада 2008 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, у якому просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 щодо надання їм права власності на земельну ділянку та на розташовані на ній одно - та двоповерхову будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати недійсним свідоцтво про право власності на 81/100 домоволодіння, видане на ім`я ОСОБА_4 , зобов`язати органи ОМБТІ та РОН внести зміни до реєстрових документів з наданням свідоцтва про право приватної власності на 100/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 . Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 виконати рішення органів опіки та піклування Малиновської районної адміністрації та повернути вартість частки у квартирі, за адресою: АДРЕСА_3 , належної неповнолітній ОСОБА_5 .

Сторони неодноразово протягом розгляду справи уточнювали та доповнювали свої вимоги.

12 травня 2017 року ОСОБА_1 подала до суду доповнення та зміни до позову, звертаючись до ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації міста Одеси, виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа - Перша державна нотаріальна контора м. Одеси, та просила визнати за нею право спільної власності з ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 , площею 186,6 кв. м, а також визнати недійсним:
рішення Ленінської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 липня 2001 року № 824,
рішення Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 13 жовтня 2003 року № 1349 р,
свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 від 27 листопада 2003 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 19 вересня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу № 1455 вона з чоловіком ОСОБА_3 придбали житловий будинок на АДРЕСА_1 , де були зареєстровані разом з донькою ОСОБА_11 . Будинок розташовано на земельній ділянці площею 0,1 га, яка передана їм у постійне користування рішенням Одеської міської ради від 23 березня 1999 року № 189. Після цього вони з чоловіком прийняли рішення про будівництво нового будинку на грошові кошти, отримані від продажу частин їх та доньки в п`ятикімнатній квартирі на АДРЕСА_4 . З цією метою ОСОБА_3 отримав необхідні документи: проект на зведення нового будинку, дозвіл на реконструкцію будинку. 30 листопада 1999 року її чоловік видав довіреність ОСОБА_4 на реконструкцію житлового будинку. При цьому було домовлено, що він буде допомагати в оформленні документів через органи влади для будівництва нового житлового будинку. ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_4 , діючи незаконно, шахрайським шляхом, унесли до документів свідомо помилкові відомості, оформили введення в експлуатацію нового будинку на ім`я ОСОБА_4 . Старий будинок перетворили на гараж для зберігання автомобіля їх старшого сина. Позивачку з донькою вигнали з будинку, перешкоджаючи їх проживанню у ньому.

В остаточній редакції позову від 12 травня 2017 року ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на двоповерховий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати недійсними:
постанову Ленінської районної адміністрації м. Одеса від 27 листопада 2001 року № 824,
розпорядження Суворовської районної адміністрації м. Одеси від 13 жовтня 2003 року № 1349Р-002126,
протокол засідання МВК Ленінської районної адміністрації м. Одеси від 11 листопада 1999 року № 796,
свідоцтво про право власності від 13 жовтня 2003 року № 1349 на 81/100 довомолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнати недійсним технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 14 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Остаточні вимоги позову ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що до 1992 року проживав з батьками, дружиною, донькою та іншими родичами, а всього у складі 8 осіб, в квартирі АДРЕСА_5 . У зв`язку з неможливістю спільного проживання з батьками та перебуваючи в стані фактичного розлучення з дружиною, вирішив відокремитися від них і жити самостійно. З цією метою він позичив у знайомої ОСОБА_8 у борг 1 750,00 дол. США під особисте зобов`язання повернути борг після продажу своєї частки у квартирі. 19 вересня 1996 року він купив будинок за 1 600,00 дол. США. 08 жовтня 1997 року він отримав від батьків за свою частку у квартирі суму в розмірі 3 000,00 дол. США і повернув ОСОБА_8 борг. Батьки жили за межами м. Одеси в приватному будинку, мали 35 соток землі і вели сільське господарство, дізнавшись про його плани будувати новий будинок, під приводом, що хочуть мати місце, де б зупинитися в м. Одесі, звернулися з пропозицією дозволити їм реконструювати старий одноповерховий будинок, без отримання права власності на нього, на що він дав згоду. Інших домовленостей між ними не було. На час будівництва батьки проживали в Роздільнянському районі, а в його будинку проживали, лише коли батько хворів і потребував лікування в м. Одесі. За віком та станом здоров`я вони не могли брати участі у будівництві, грошей в них також не було. Для початку будівництва позивач отримав проект, а через шість місяців батько отримав від нього дозвіл на реконструкцію старого будинку. Без його відома батьки зареєстрували адресу проживання у нього, викравши домову книгу. Він особисто брав участь у будівництві будинку. Позивач також пояснив, що він доручив батькові оформляти всі документи, однак для нього стало несподіваним, що батько оформив 81/100 частин домоволодіння на себе.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 06 червня 2017 року закрито провадження у справі в частині вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком. Вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком суд залишив без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 26 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення. Позов ОСОБА_3 залишив без задоволення.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. При цьому суд урахував, що домоволодіння АДРЕСА_1 було придбане подружжям ОСОБА_12 у період шлюбу, тобто між сторонами виникли правовідносини спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України мали рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном. Проаналізувавши надані докази та пояснення учасників процесу, ураховуючи норми статей 71, 75, 76 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР), суд дійшов висновку, що позивачі пропустили строк для звернення до суду з заявленими вимогами. Крім того, під час нового розгляду справи позивачі не підтвердили належними та допустимими доказами своєї участі у спільній праці з будівництва нового будинку під літ. «Ж», тому, заявлені вимоги в повному обсязі є безпідставними. Також суд зазначив, що під реконструкцією сторони мали на увазі саме будівництво нового будинку, оскільки іншої реконструкції (старого будинку) ніхто не проводив. Доводи позивачів про те, що ОСОБА_4 допомагав в оформленні документів на новий будинок, не знайшли свого підтвердження, оскільки до суду не було надано довіреності на вчинення таких дій від імені ОСОБА_3 , акт про встановлення фактичного користування будинками у домоволодінні від 14 серпня 2003 року був складений у присутності як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_3 , із зазначенням будинків, якими вони користуються. Твердження представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_13 , що ОСОБА_3 не ставив підпису, суд до уваги не взяв, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами, а саме висновками експерта.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Одеський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_14 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_15 задовольнив частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будинковолодіння АДРЕСА_6 . В іншій частині вимог позову відмовив. Позов ОСОБА_3 задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину будинковолодіння АДРЕСА_6 . В іншій частині вимог позову відмовив. 

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що оскільки будівництво нового будинку здійснювалось за рахунок спільних коштів та спільних зусиль, сторонам належить право власності на спірний будинок в рівних частках. З огляду на це є підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (81/100 частин) на АДРЕСА_7 , а також за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (81/100 частин) за вказаною адресою. 

Інші позовні вимоги (про визнання недійсними актів, технічного паспорта) не були обґрунтовані належними доводами, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних вимог, тому суд дійшов висновку, що в контексті встановлених обставин справи зазначені вимоги не підлягають задоволенню.

Підстав для застосування позовної давності суд не встановив, оскільки між сторонами виникли правовідносини спільної власності на майно. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а, за обставинами справи, цей спір щодо права власності на нерухоме майно виник після звернення ОСОБА_4 з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дроздова А. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, задовольнивши позовні вимоги частково, суд проігнорував право позивачів на землю і збудований ними спірний будинок та не навів правових підстав для позбавлення їх права власності на земельну ділянку і будинок. Крім того, дійшов помилкового висновку про те, що, оскільки будівництво нового будинку здійснювалось за рахунок спільних коштів та спільних зусиль, сторонам належить право власності на спірний будинок в рівних частках, адже в матеріалах справи немає доказів на підтвердження цих обставин.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що  ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦС Ленінської районної адміністрації 03 березня 1957 року, актовий запис № 337. У шлюбі народилися діти, в тому числі ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 14 березня 1992 року, актовий запис № 173, зареєстрований відділом РАЦС Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19 вересня 1996 року між ОСОБА_16 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1455, посвідчений Одеською товарною біржею. За умовами цього договору у власність ОСОБА_3 перейшов житловий будинок на АДРЕСА_2 , купівля відбулася за 1 070,00 грн. Вказаний будинок на технічному плані позначений літ. «А».

Згідно з технічним паспортом, складеним КП «ОМБТІ і РОН» 22 травня 1997 року, домоволодіння АДРЕСА_1 складалось із буд. літ. «А» - жиле, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, «Д» - кухня, «Є» - навіс, № 1-3-5 - паркан, І-ІУ - мощення, «V» - колодязь.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 1997 року № 94/0496 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 і ОСОБА_19 продали, а ОСОБА_20 придбала квартиру АДРЕСА_5 за 11 000,00 грн.

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 і ОСОБА_5 були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 були зареєстровані з 20 серпня 1997 року, а ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - з 24 листопада 1997 року, що підтверджується копією домової книги, а також довідкою від 03 березня 2007 року № 31/200. Отже, реєстрація місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 відбулася в 1997 році.

Згідно з довідкою від 26 лютого 1999 року № 4, виданою Виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів ОСОБА_3 , його сім`я складається з 5 осіб, які проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки з місця проживання, виданої ОСОБА_4 в жовтні 1999 року, в будинку АДРЕСА_1 , площею 17,8 кв. м зареєстровані: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_1 - дружина власника, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Тобто подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 придбали житловий будинок на АДРЕСА_1 . Шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2003 року.

Отже, вказані обставини свідчать про те, що як ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_21 , так і його батьки - ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 з 1997 року.

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 23 березня 1999 року № 189 ОСОБА_3 отримав у постійне користування земельну ділянку площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_3 державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 13 липня 1999 року.

26 лютого 1999 року ОСОБА_3 подав заступнику голови Ленінської районної адміністрації заяву, якою повідомив, що не заперечує щодо проведення його батьком ОСОБА_4 , який проживає разом з ним, реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 .

18 жовтня 1999 року ОСОБА_4 подав заступнику голови Ленінської районної адміністрації заяву щодо надання дозволу на будівництво (реконструкцію) будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каримовою Л. М. заяви від 30 листопада 1999 року, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 надав своєму батькові ОСОБА_4 згоду на реконструкцію свого жилого будинку на АДРЕСА_1 .

Вказане свідчить, що між сторонами - сином ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_4 існувала домовленість щодо проведення реконструкції та будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини сторони не заперечували у процесі розгляду справи. Будь-яких обґрунтованих пояснень, які спростовували б вказані обставини або свідчили про існування якихось інших обставин, що стосувалися вказаної домовленості, в матеріалах справи немає.

Згідно з листами Управління інженерного захисту території міста виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 березня 1999 року № 170, адресованого ОСОБА_3 та від 02 липня 1999 року № 659, адресованого ОСОБА_4 , СЕС Ленінського району м. Одеси від 16 лютого 1999 року № 3-1/196 та від 09 квітня 2001року 3/379, ЖЕО Ленінського району м. Одеси від 03 березня 1999 року, Управління державної пожежної охорони від 21 вересня 1999 року, а також Управління архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради від 03 травня 1999 року № 368 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 надавалися роз`яснення щодо здійснення забудови, погодження на введення в експлуатацію літ «Ж», належної ОСОБА_4 , дозвіл ОСОБА_3 на замовлення у ліцензованій організації проекту реконструкції жилого будинку.

В матеріалах справи є проект окремого жилого будинку на АДРЕСА_1 , в якому замовником значиться ОСОБА_3 14 жовтня 1999 року № 95/99-Л проект житлового будинку (замовник ОСОБА_3 ) був погоджений для подальшого застосування. Проект був узгоджений висновком державної санітарно-гігієнічної експертизи від 01 вересня 1999 року № 339/1247, а також листом управління інженерного захисту території міста від 22 липня 1999 року № 745, адресованим ОСОБА_4 .

Розпорядженням Ленінської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 11 листопада 1999 року № 796, за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 про затвердження проекту будівництва двоповерхового жилого будинку на місці старого був затверджений протокол засідання міжвідомчої комісії від 12 жовтня 1999 року № 16, згідно з яким затверджено проект жилого будинку на АДРЕСА_1 на місці старого будинку.

Інспекція ДАБК 23 листопада 1999 року видала дозвіл на виконання будівельних робіт на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до технічних умов ВАТ «Одесагаз» від 04 лютого 2000 року ОСОБА_4 було роз`яснено порядок підключення до газопостачання. Відповідно до рапорта монтера ВАТ «Одесаобленерго» Північного РАМ Багрінцев К. Т. на АДРЕСА_1 зарахований на баланс ПРЕМ та сплачує рахунки за електроенергію з 2001 року.

26 вересня 2001 року ОСОБА_4 подав заяву про дозвіл на введення в експлуатацію двоповерхового будинку (літ. «Ж») АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 17 вересня 2001 року двоповерховий жилий будинок (літ. «Ж») з підвалом був визнаний готовим до експлуатації, замовник ОСОБА_4 .

Розпорядженням Ленінської районної адміністрації м. Одеси віл 27 листопада 2001 року № 824 затверджено акт державної технічної комісії від 17 вересня 2001 року. Будинок прийнятий до експлуатації із залишенням оформлення права приватної власності ОСОБА_4 в домоволодінні АДРЕСА_1 на двоповерховий житловий будинок з підвалом літ. «Ж», загальною площею 186,6 кв. м, у тому числі житловою площею 56,0 кв. м.

За матеріалами, складеними КП «БТІ» в 2001 році, оціночний акт на будівлі літ «Ж», літ. «А», акт поточних змін, виписка геодезичних даних замовлення оформлювалася на ім`я ОСОБА_3 , а 14 серпня 2003 року на замовлення ОСОБА_4 складено технічний опис і оцінка внутрішньодворових споруд, абрис, акт про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні, акт поточних змін. 

Отже, з наведених вище обставин відомо, що питаннями реконструкції та будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 , займалися і син ОСОБА_3 , і батько ОСОБА_4 . Однак у подальшому питання прийняття в експлуатацію будинку, постачання комунальних послуг в будинок вирішував лише ОСОБА_4 .

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації від 13 жовтня 2003 року № 349 р. був затверджений розрахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 , згідно з яким за ОСОБА_3 було визначено - 19/100 частини домоволодіння, а за ОСОБА_4 - 81/100 частин цього домоволодіння. Підставою прийняття такого рішення була довідка КП «ОМБТІ і РОН» від 08 вересня 2003 року про розрахунок ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 , а також акт про встановлення фактичного користування будинками у домоволодінні від 14 серпня 2003 року.

27 листопада 2003 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Вищевказане свідоцтво зареєстроване КП «ОМБТІ і РОН» 29 грудня 2003 року.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «ОМБТІ і РОН» 14 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , складається з літ. «А» та «Ж» - жиле, літ. «Д» - літня кухня, № 1-3 - паркан, № І - III - мощення, V - колодязь.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спір між сторонами виник щодо житлового будинку, будівництво якого було розпочато в 1999 році, а завершено реконструкцію у 2003 році.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд урахував, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила ЦК УРСР, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У справі, яка переглядається, спір виник між співвласниками нерухомого майна щодо зміни розміру часток у спільному майні, визначених у 2003 році у зв`язку з реконструкцією одним із співвласників частини двоповерхового будинку.

За статтею 112 ЦК УРСР, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом (частина перша статті 113 ЦК УРСР).

Коли учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні (стаття 119 ЦК УРСР).

Відповідно до підпункту «а» пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07 лютого 2002 року № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування власникам спільних будівель, які на законних підставах зробили перебудову, прибудову, унаслідок чого змінилися належні їм частки. У разі якщо співвласники не згодні змінити частки добровільно, це питання вирішується в судовому порядку.

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що співвласник нерухомого майна має право на зміну розміру часток у майні у разі збільшення в ньому за свій рахунок корисної площі будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти співвласників і в установленому порядку. При цьому закон не визначив форму такої згоди співвласників майна.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спірного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія ЦК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_3 було відомо про будівництво нового двоповерхового будинку, і він навіть здійснював відповідні дії щодо оформлення документів, зокрема замовляв проект будівництва. 

Фактично між сторонами було досягнуто згоди щодо спільного будівництва нового будинку на земельній ділянці, яка була надана ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_4 мав право звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно.

27 листопада 2003 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Це свідоцтво зареєстроване в КП «ОМБТІ і РОН» 29 грудня 2003 року.

Встановивши, що будівництво нового будинку здійснювалось за рахунок спільних коштів та спільних зусиль, а сторонам належить право власності на спірний будинок в рівних частках, апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (81/100 частини) на АДРЕСА_7 , а також за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (81/100 частини) вказаною адресою.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що свідоцтво про право власності фіксує право відповідного суб`єкта на нерухоме майно, однак саме по собі не є підставою для виникнення, зміни або припинення цього права, тому визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за умови визнання права власності у відповідній частці на підставі судового рішення, за яким в подальшому буде проводитися державна реєстрація права власності, не створить правових наслідків для юридичної долі цього майна. 

Доводи касаційної скарги про те, що суд проігнорував право позивачів на землю і збудований ними спірний будинок та не навів правових підстав для позбавлення їх права власності на земельну ділянку і будинок, є безпідставними, оскільки у цій справі суд не позбавляв позивачів права власності на спірний будинок чи земельну ділянку під ним, а вимоги щодо земельної ділянки в остаточних редакціях позовних заяв позивачі не заявляли.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дроздової Аліни Сергіївни залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко  	
	В. М. Коротун