ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Київ
справа № 718/263/25
провадження № 51-595км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 06 січня 2026 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Івано-Франківська, громадянина України, жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 червня 2025 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки кожному. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на них обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 06 січня 2026 року вирок місцевого суду скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими за ч. 3 ст. 332 КК та призначено кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з перевезенням громадян через державний кордон України, строком на 3 роки з конфіскацією майна, крім житла.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 06 січня 2025 року по 09 січня 2025 року та ОСОБА_9 з 23 вересня 2024 року по 30 червня 2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Суд апеляційної інстанції визнав винуватими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у тому, що вони за попередньою змовою між собою організували, керували, сприяли порадами та вказівками, надавали засоби з метою незаконного переправленням ОСОБА_10 через державний кордон України. 23 вересня 2024 року після попередніх зустрічей, домовленостей, узгодження вартості послуги (7 000 доларів США), інструктажу ОСОБА_8 ОСОБА_10 , ОСОБА_9 на автомобілі привіз його з м. Чернівців до с. Мамаївці, де знаходився інший автомобіль, який мав перевезти останнього далі. Після прибуття на вказане місце ОСОБА_9 отримав від Подольського обумовлену раніше винагороду у розмірі 7 000 доларів США та одразу був затриманий працівниками правоохоронних органів.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах захисники посилаються на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять змінити вирок апеляційного суду, визнати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 винуватими та призначити їм покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 190 КК і на підставі ст. 75 КК звільнити їх від відбування покарання з випробуванням.
На обґрунтування своїх вимог захисники стверджують, що апеляційний суд:
- не спростував твердження сторони захисту про відсутність в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 умислу на незаконне переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України поза межами пункту пропуску, а також версію засуджених про наявність в них умислу на заволодіння коштами ОСОБА_10 шляхом обману, яка, на переконання захисників, підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами;
- не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не повідомили будь-яких відомостей, які б вказували про способи, механізми та засоби незаконного перетину державного кордону України;
- не встановив на підставі наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, у тому числі відомостей, зафіксованих в протоколах НС(Р)Д, існування транспортних засобів для вчинення злочину, конкретних маршрутів їх руху, порядку фактичного перетину державного кордону України поза межами пунктів пропуску, наявності планів та деталей реалізації переправлення ОСОБА_10 через державний кордон України, реальності домовленостей між засудженими та ОСОБА_10 , фактів інструктажу ОСОБА_8 ОСОБА_10 про порядок переправлення через державний кордон поза межами пункту пропуску;
- залишив поза увагою те, що ОСОБА_9 доставив ОСОБА_10 не до державного кордону, а до готелю «Колвік» в с. Мамаївці, який знаходиться на відстані 80 - 90 км до державного кордону, що, на переконання захисників, свідчить про відсутність у засуджених наміру переправляти ОСОБА_10 через державний кордон.
Додатково захисник ОСОБА_7 вказує на недопустимість як доказу протоколу обшуку автомобіля ОСОБА_9 , оскільки останнього було затримано з порушенням його права на захист, і, як наслідок, обшук, який було проведено одразу після затримання ОСОБА_9 за його участю, було також проведено з порушенням його права на захист.
Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі вказує про провокування ОСОБА_10 ОСОБА_9 на вчинення дій з незаконного переправлення через державний кордон 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники підтримали вимоги касаційних скарг та просили їх задовольнити, а прокурор заперечила проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, вважала вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.
Мотиви Суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, при розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Позиція сторони захисту фактично зводиться до незгоди із висновками апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК, та правильність кваліфікації дій засуджених. Захист стверджує, що у засуджених був умисел виключно на заволодіння коштами ОСОБА_10 шляхом обману.
Однак суд не погоджується із цими твердженнями, а вважає, що апеляційним судом правильно кваліфіковано дії обох фігурантів.
Дійсно у цьому провадженні обоє засуджених стверджують про те, що мали бажання заволодіти коштами ОСОБА_10 без подальшого переправлення його через кордон. Також вони звертають увагу на той факт, що сторона обвинувачення не довела як саме мав відбуватися перетин кордону, з ким вони домовлялися про такий перетин, і, на думку сторони захисту, без таких конкретизуючих даних стверджувати про умисел на вчинення злочину, передбаченого ст. 332 КК, сумнівно.
Колегія суддів не погоджується з тим, що у цьому провадженні відсутні докази, які вказують на домовленості між учасниками саме про перетин кордону і те, що засуджені такий перетин дійсно планували реалізувати.
Так, з встановлених судами фактичних обставин справи слідує, що ОСОБА_10 було озвучено вартість послуги незаконного переміщення через кордон, однак точних деталей такого переміщення озвучено не було.
Проте суд враховує, що діяльність, пов`язана із незаконним переміщенням осіб через державний кордон, вочевидь не є легальною і потребує належної конспірації з боку осіб, які її здійснюють. Тому повідомлення інформації про те, хто саме буде залучений у схему такого переправлення, точний час, ідентифікуючі дані транспортних засобів, плани на використання підроблених документів тощо вочевидь повідомляються особами, дотичними до такого переправлення частково або ж послідовно, покроково.
Початок процесу незаконного переміщення у цьому провадженні виглядав так: після домовленостей про «спільну діяльність з незаконного переправлення», підготовки коштів для передачі за послугу, вчинення інших організаційних дій, ОСОБА_10 сів в таксі, яким кермував один із засуджених ( ОСОБА_9 ), той його відвіз у заздалегідь обумовлене місце, де ОСОБА_12 передав кошти, а сам отримав вказівку пересісти у припаркований поруч наступний автомобіль.
За свідченнями водія наступного автомобіля свідка ОСОБА_11 , його завданням було відвезти чоловіка з с. Мамаївців (біля готелю «Колвік»), якого туди доставлять на автомобілі служби таксі «Болт» з д.н.з. НОМЕР_1 , до с. Драчинці на місце згідно даних геолокації, які йому надіслали. До того ж свідок повідомив суду, що вартість послуги перевезення була дуже високою (3 тис грн за 15-20 км). Також свідок сказав, що розумів, що буде перевозити чоловіка для незаконного перетину кордону, з огляду на те, що раніше вже здійснював подібні перевезення чоловіків.
Дані, отримані під час проведення НСРД у цьому провадженні також вказують на те, що засуджені здійснювали діяльність спрямовану на незаконне переправлення через державний корон. Зокрема, з розмови між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 слідує, що засуджені обговорюють необхідність бронювання місця за три «бумажки» із числа місць, які плануються, а в разі неможливості здійснення особою оплати за «бронювання», доведеться довго чекати (близько місяця) наступного разу; йдеться про те, що ОСОБА_9 довелося працювати таксистом, щоб не привертати зайву увагу до свої діяльності.
Окрім цього, суд звертає увагу на інші деталі цього провадження, які свідчать про те, що дії засуджених підпадають під ознаки ст. 332 КК, а не 190 КК. Домовленість між сторонами звучала так, що коли будуть знайдені кошти на оплату незаконного переправлення, сторони сконтактують і далі буде повідомлено подальші кроки для дій.
З встановлених судами обставин справи, так і відбулося: засуджені повідомили ОСОБА_10 про те, що є можливість їхати, проте він у цей день не зміг і запропонував зробити це наступного дня. Однак у відповідь почув, що йому повідомлять інший день, бо наступного дня не вийде.
Це свідчить про те, що засудженим потрібно було влагодити весь ланцюг дій по незаконному переправленню, оскільки у тому разі, якби у них було бажання виключно заволодіти грішми, то таке заволодіння можна було б реалізувати в будь-який день.
Той факт, що особа, яка знайшла водія другого автомобіля (свідка ОСОБА_11 ), який мав наступним везти ОСОБА_10 (з матеріалів справи - йдеться про ОСОБА_14 ) не була допитана судом, не свідчить про так зване «переривання лагцюга доказів», оскільки зі свідчень свідка ОСОБА_11 чітко слідує те, що він мав конкретне завдання - перевезти особу, яку привезуть на таксі «Bolt» з заздалегідь відомими водію номерами на певне обумовлене місце, яке теж було йому повідомлено через вказівку на геолокацію.
Суд апеляційної інстанції з`ясовував у засуджених як так сталося, що біля готелю «Колвік» у с. Мамаївцях опинився наступний автомобіль, який чекав конкретно визначне таксі і мав інструкцію щодо подальших дій. Пояснення засуджених про те, що це випадковість судом апеляційної інстанції були підставно не взяті до уваги.
Колегія суддів наголошує, що для кваліфікації дій особи за ст. 332 КК як незаконного переправлення осіб через державний кордон України, важливою є інформація про конкретні способи, учасників, інші деталізуючі дані про таке переправлення. Однак відсутність таких точних і конкретних даних не може сама по собі свідчити про відсутність умислу на вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки діяльність осіб, пов`язана із незаконним переправленням осіб через кордон, вочевидь конспірується всіма, хто до неї причетний. Тому суд може встановити факт вчинення особою цього злочину і виходячи із сукупності доказів, які зібрані у відповідному провадженні, переконавшись, що вони є належними, допустимим і достатніми.
У цьому провадженні факт бронювання місця на незаконний перетин кордону, а також можливість здійснення перетину кордону у визначені дати та час, показання свідків та дані НСРД свідчать саме про дії спрямовані на реалізацію незаконного перетину державного кордону, оскільки вони відбувалися не хаотично, а шляхом чіткого планування та координації дій, з урахуванням наявності в певні періоди часу можливостей для нелегального перетину кордону.
На переконання колегії суддів, за наведених обставин винуватість засуджених у цьому провадженні доведено поза розумним сумнівом із наданням апеляційним судом правильної правової кваліфікації таким діям кожного із них за ч. 3 ст. 332 КК.
Відтак Суд вважає, що вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам щодо нього та ухвалений відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК. 
Таким чином, за наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції потрібно залишити без зміни, а касаційні скарги захисників - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 06 січня 2026 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3