Справа №442/2235/26 
Провадження №2/442/1277/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючої судді Павлів З.С.,
з участю секретаря судового засідання Фіцяк А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Східницької селищної ради, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,-
встановив:
Стислий виклад позиції позивача.
23.03.2026 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обгрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 30.08.1977. У даному будинку проживали її батьки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після одруження вона вселилася в даний будинок зі своїм чоловіком, тобто батьки надали їм, як молодій сім`ї будинок для проживання. 
Починаючи з 1977 року та протягом років проживання зі своїм чоловіком спільно ними, як подружжям велося спільне господарство, проводилися у будинку ремонтні роботи за власний кошт, в тому числі було відновлено пічне опалення, електропостачання, відремонтовано огорожу, господарські будівлі, побудовано літню кухню тощо.
Від імені її покійного чоловіка (як голови сім?ї) на той час Рибницькою сільською радою Дрогобицького району Львівської області сплачувався земельний податок, що підтверджується квитанціями про прийняття податків і зборів за 2014 - 2018 роки. А також здійснювалася оплата за електроенергію .
Згідно страхових свідоцтв про страхування будівель, домашнього майна і тварин від 21.08.2001, 13.10.2002, 02.11.2004 надавалися страхові послуги Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», страхувальником яких був її покійний чоловік, тобто об?єктами страхування були житловий будинок, господарські будівлі, домашнє обладнання, домашнє майно та тварини за адресою: АДРЕСА_1 .
12.09.2002 між її чоловіком та Бориславським РЕМ ВАТ «Львівобленерго» було укладено договір на користування електричною енергією та складено Акт №0037913 збереження пломб і лічильника від 28.11.2002. 
Згідно Виписки з погосподарської книги від 17.11.2025 виконавчим комітетом виданої Східницькою селищною радою ОСОБА_1 про те, що згідно погосподарської книги N?04 за 2011-2015 р.р. виконавчого комітету Рибницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області зроблено запис № об?єкта 0183-1, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вказаний період записана як власник домогосподарства на АДРЕСА_1 . Рік побудови будинку 1953 року, площа 50 м.кв.
Правовстановлюючих документів на згаданий житловий не має, їх пошуки виявилися безрезультатними, позивач лише здогадується, що згаданий будинок належав її батькові чи матері, але жодних правовстановлюючих документів вони також на нього не мали. Власника житлового будинку немає, та право власно нього ні за ким не зареєстровано. Встановити кому саме належав спірний будинок не представилось можливим. За час проживання позивачки, власника цього будинку ніколи не було і немає, право власності на цей будинок не зареєстровано. Будинок не перебував ні на балансі Рибницької сільської ради Дрогобицького районі, ні Східницької селищної ради - з моменту заселення та реєстрації у вказаному будинку.
У будинку вона проживає більше 49 років, підтримує будинок в належному стані, сплачує послуги з електропостачання і вважає себе такою, що добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним житловим будинком, а тому має право на даний будинок за набувальною давністю.
Стислий виклад позиції (заперечень) відповідача.
Відповідач відзиву на позов не надав.
Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 23.03.2026 відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.04.2026. 
На підставі ухвали суду від 20.04.2026 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 19.05.2025. Залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Задоволено клопотання представник позивачки адвоката Романів М.І. про виклик свідків. Постановлено викликати в судове засідання свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . 
Представник позивачки адвокат І.Романів в судовому засіданні позов підтримала, просить такий задоволити. 
Представник Східницької селищної ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає, при розгляді справи покладаються на думку суду.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності та про визнання позову. 
Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.
ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Рибник, Дрогобицького району, Львівської області. 
У відповідності до Свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 ОСОБА_9 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . 
Зі Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з Витягу з реєстру територіальної громади від 22.12.2025 ОСОБА_1 з 30.08.1977 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
На підтвердження факту користування та утримання спірного будинковолодіння позивачкою суду представлено квитанції про прийняття податків і зборів, згідно з яких ОСОБА_10 проплачував земельний податок.
Згідно страхових свідоцтв про страхування будівель, домашнього майна і тварин від 21.08.2001, 13.10.2002, 02.11.2004 надавалися страхові послуги Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», страхувальником яких був її покійний чоловік, тобто об?єктами страхування були житловий будинок, господарські будівлі, домашнє обладнання, домашнє майно та тварини за адресою: АДРЕСА_1 .
12.09.2002 між ОСОБА_11 та Бориславським РЕМ ВАТ «Львівобленерго» було укладено договір на користування електричною енергією та складено Акт №0037913 збереження пломб і лічильника від 28.11.2002. 
Згідно Виписки з погосподарської книги від 17.11.2025 виконавчим комітетом виданої Східницькою селищною радою ОСОБА_1 про те, що згідно погосподарської книги N?04 за 2011-2015 р.р. виконавчого комітету Рибницької сільської ради Дрогобицького району Львівської області зроблено запис № об?єкта 0183-1, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вказаний період записана як власник домогосподарства на АДРЕСА_1 . Рік побудови будинку 1953 року, площа 50 м.кв.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного речових прав на нерухоме майно, відсутні відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №3039 від 03.12.2025 проінвентаризовано житловий будинок літ.А-1, загальною площею 59,6 кв.м, житловою 13,3 кв.м. (житлових кімнат - 1, кухонь -1) за адресою: АДРЕСА_1 . 
На ділянці знаходяться: літня кухня літ.Б, сарай.В, вбиральня літ.Г. Право власності на вищевказаний об?єкт нерухомого майна станом на 31.12.2012 не зареєстровано.
За результатами інвентаризації КП ЛОР «ДМБТІ та ЕО» 27.12.2025 виготовило технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськи будівлями та спорудами на адресу об?єкту: АДРЕСА_1 в характеристиці якого зазначено, будинок та господарські будівлі і споруди рік спорудження/реконструкції - 1953 рік. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала суду покази про те, що позивачка ОСОБА_1 проживає у спірному будинку більше 20 років. Раніше документів як таких на будинки не було. Вона проживала у ньому постійно з її братом. Хто жив у даному будинку до позивачки та її чоловіка (її брата) – їй не відомо. Як їй відомо, на будинок більше ніхто не претендує. 
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги
При ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Право на доступ до суду має" застосовуватися на практиці і бути ефективним". Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права". Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду.
Наведене вище відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду наведеному у постанові від 08 квітня 2020 року (справа №761/41071/19, провадження № 61-2192св20 ).
Згідно висновку наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (справа № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Згідно статей 16 та 328 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що позивачка фактично володіє спірних будинковолодінням з 1977 року, на дане майно не претендують інші особи, вона відкрито, безперервно і тривало володіє ним, поводиться з ним як власник, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачкою права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 206, 264, 430 ЦПК України, -
ухвалив:
Позов задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: Східницька селищна рада, ЄДРПОУ 26359951, адреса: вул.Золота Баня, 3, смт.Східниця, Дрогобицький район, Львівська область.

Суддя Павлів З.С.