ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/32050/25 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Кузьмишиної О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 НГУ) про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту з трирічного до закінчення воєнного стану;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України прийняти рішення про звільнення на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначив, що дії Головного управління Національної гвардії України в частині не погодження рапорту про звільнення у встановлені строки є протиправним, оскільки 14.04.2022 він підписав контракт про проходження громадянами України військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 НГУ) на строк його дії до 14.04.2025, однак враховуючи, що він не висловив бажання продовжувати надалі військову службу (про що подав рапорт за три місяці до закінчення дії контракту), тому вважає, що Головне управління Національної гвардії України зобов`язано прийняти рішення (наказ) про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а дії щодо продовження строку контракту є протиправними.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту підполковнику ОСОБА_1 з трирічного до закінчення воєнного стану. Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення на підставі пп. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, з урахування висновків викладених у даному рішенні. В решті позовних вимог відмовлено.
Суд дійшов висновку, що відповідачем не наведено будь-яких переконливих нормативно-обґрунтованих аргументів, які б свідчили про належний розгляд рапорту позивача, а також з огляду на існування нормативних підстав для звільнення позивача з військової служби.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року у справі № 320/32050/25 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі; судові витрати понесені Головним управлінням НГУ стягнути з позивача.
Скарга мотивована тим, що Головне управління НГУ діяло виключно на підставі законодавства України, у межах своїх повноважень та у cпociб, що передбачені Конституцією, законами України та іншими нормативно-правовими актами, при цьому не порушивши, а ні прав, а ні інтересів позивача.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до фактичних обставин справи, підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 НГУ (Міжнародний міжвідомчий багатопрофільний центр підготовки підрозділів).
14 квітня 2022 року між підполковником ОСОБА_1 та Міжнародним міжвідомчим багатопрофільним центром підготовки підрозділів Національної гвардії України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб офіцерського складу.
Відповідно до п.3 Контракту, зазначено, що цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством за погодженням сторін на три роки. Пунктом 4 Контракту чітко визначено, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Підполковник ОСОБА_1 , як визначено умовами Контракту за три місяці до його закінчення звернувся до командування частини з рапортом на звільнення по закінченню Контракту у відповідності до п.п. «ж» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Станом на 14 квітня 2025 року, офіційно про прийняте рішення, позивачу нічого не повідомлено про розгляд його рапорту, та в усному порядку повідомлено, що дія контракту продовжено автоматично.
З метою з`ясування обставин звільнення з військової служби, позивач через свого представника адвоката Гошко В.І. звернувся з запитом адвоката (вих. №01/04 від 21.04.2025 року) до Міжнародного міжвідомчого багатопрофільного центру підготовки підрозділів Національної гвардії України.
Повідомлено, що 13.03.2025 року (вих.№70/8-166-2025) Міжнародним центром було направлено матеріали щодо звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, для погодження до Головного управління Національної гвардії України. Станом на 01.05.2025 року офіційної відповіді з даного приводу до Міжнародного центру - не надходило.
В подальшому позивач через свого представника звернувся з запитом адвоката (вих.№01/05 від 15.05.2025 року) до Головного управління Національної гвардії України з проханням надати офіційну відповідь про результати погодження матеріалів щодо звільнення військовослужбовця підполковника ОСОБА_1 з військової служби по закінченню контракту з зазначенням причин не звільнення його з військової служби всупереч вимогам законодавства.
Від Головного управління Національної гвардії України було отримано відповідь на запит адвоката (вих.№27/10/1/1-Г-461-Аз від 13.06.2025 року) в якій зазначено, що за результатами розгляду повідомляємо, що відповідно до п.2 ч.8 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який триває й до теперішнього часу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок зокрема, включає: прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.
Частинами першою, другою, шостою, чотирнадцятою статті 2 Закону №2232-XII визначено, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, фахову передвищу, професійну (професійно-технічну), повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку і вирішили вступити на військову службу за контрактом, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 20 Закону №2232-XII на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби особи сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, які здобули вищу освіту за ступенем не нижче бакалавра, пройшли (у разі потреби) курс військової підготовки за напрямом, що відповідає профілю службової діяльності, у тому числі ті, які проходять службу у військовому резерві, з одночасним присвоєнням первинного військового звання офіцерського складу - на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
Згідно з частинами другою, третьою статті 23 Закону №2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти - час навчання у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти; для військовослужбовців, які закінчили заклади фахової передвищої військової освіти, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти та здобули рівень фахової передвищої військової освіти за програмою підготовки для проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського складу, - 5 років; для осіб офіцерського складу з числа: військовослужбовців, які закінчили вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти за програмою підготовки для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу та оволоділи: спеціальностями льотного складу авіації - 10 років; іншими спеціальностями - 5 років; громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; інших громадян - від 1 до 5 років.
Для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Пунктом другим частини восьмої статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
У справі, що розглядається, 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах офіцерського складу, терміном на три роки, тобто до 14 квітня 2025 року (а.с.8-9).
Надалі, як стверджує позивач, ним подано рапорт про звільнення у зв`язку із закінченням дії означеного контракту на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII. 
Відповідно до приписів підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах - під час проведення мобілізації та дії воєнного стану - у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Позивач наголосив на тому, що не бажає продовжувати військову службу, відтак Головне управління Національної гвардії України зобов`язано прийняти рішення (наказ) про його звільнення з військової служби.
Як свідчать фактичні обставини справи, такий рапорт ОСОБА_1 відповідачем не розглянуто та відповідь останньому не надана.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача, Головне управління Національної гвардії України повідомило про те, що пунктом другим частини восьмої статті 23 Закону №2232-XII передбачено, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону; до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
З наведеного вбачається, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням дії контракту не задоволено, та його дія продовжено автоматично.
При цьому, відповідно до пункту другого частини восьмої статті 23 Закону №2232-XII дія контракту продовжується понад встановлені строки на період проведення мобілізації та на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Таким чином, визначені пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII підстави для припинення контракту та звільнення з військової служби, зокрема підпункт «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, є винятком з загальних приписів пункту другого частини восьмої статті 23 Закону №2232-XII.
Керуючись наведеним, судова колегія погоджує висновки суду першої інстанції щодо протиправності дій Головного управління Національної гвардії України щодо одностороннього продовження строку дії контракту підполковнику ОСОБА_1 з трирічного до закінчення воєнного стану, та зобов`язання розглянути його рапорт про звільнення на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII.
В частині посилань апелянта на продовження дії контракту наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 15 квітня 2025 року № 98 колегія суддів враховувала його відсутність у матеріалах справи.
Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права шляхом застосування деяких норм права, що не регулюють спірних правовідносин, але які застосував суд, а також не зазначення мотивів незастосування норм права, на які посилалися відповідачі, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі є абстрактними.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

О.М. Кузьмишина