ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" травня 2026 р. Справа№ 910/8080/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Барсук М.А. 
Руденко М.А. 

при секретарі судового засідання Реуцькій Т.О., 
за участю представників:
від позивача - Ступіна О.О.,
від відповідача - Остапенко С.Л.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 (суддя Котков О.В., повне рішення складено - 11.11.2025) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Балансенерго" до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" про стягнення грошових коштів. 
ВСТАНОВИВ наступне.
До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Балансенерго" (далі - ТОВ "Балансенерго", позивач) до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - ПрАТ "НЕК "Укренерго", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 515 878 549,52 грн, з яких: основний борг у сумі 418 329 910,03 грн, інфляційні втрати в сумі 77 346 328,91 грн, 3 % річних у сумі 20 202 310,58 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором про участь у балансуючому ринку № 2178-04015 від 03.11.2021.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 132 464 799,10 грн. закрито; позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок, 25; ідентифікаційний код 00100227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Балансенерго" (40031, Україна, Сумська обл., місто Суми, вулиця Сумської Тероборони, будинок 1; ідентифікаційний код 43613244) основний борг у сумі 276 749 893 (двісті сімдесят шість мільйонів сімсот сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто три) грн. 97 коп., інфляційні втрати у сумі 77 346 328 (сімдесят сім мільйонів триста сорок шість тисяч триста двадцять вісім) грн. 91 коп., 3 % річних у сумі 20 202 310 (двадцять мільйонів двісті дві тисячі триста десять) грн. 58 коп., судовий збір у розмірі 1 059 800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн. 00 коп.; решті вимог - відмовлено.
При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати балансуючої електроенергії.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Також, в апеляційній скарзі заявлено клопотання про відстрочення виконання судового рішення на 1 рік.
Так, скаржник стверджує, що у даному випадку ненадходження коштів на рахунок із спеціальним режимом використання має розглядатися як обставина, яка унеможливлює виконання зобов`язань з оплати, з огляду на прямі обмеження, встановлені Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами ринку.
Відповідно, за переконанням скаржника, в діях відповідача, з урахуванням встановленого Законом про ринок особливого розрахунку на ринку електричної енергії, відсутня вина, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності.
Апелянт також зазначає про невірність визначення судом першої інстанції суми основного боргу щодо стягнення якої судом відмовлено.
Крім цього, скаржник не погоджується із відмовою суду першої інстанції у задоволенні клопотання про відстрочення виконання судового рішення на 1 рік.
В судовому засіданні представник апелянта - відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю та в частині присудженої до стягнення.
03.11.2021 ПрАТ "НЕК "Укренерго" приєдналось до умов договору (ідентифікатор № 2178-04015, дата акцептування 03.11.2011) про участь у балансуючому ринку (далі - договір), та був долучений до реєстру постачальників послуг з балансування. У вказаному повідомленні зазначено, що цей договір є публічним, укладений з урахуванням статті 634 Цивільного кодексу України та розміщений на офіційному сайті НЕК "Укренерго" https://ua.energy/.
Відповідно до пункту 1.1 договору також визначено, що цей договір є публічним договором приєднання до пропонованого договору в цілому (п. 1.1).
Умовами п. 10.1 договору визначено, що цей договір може бути змінений ОСП в односторонньому порядку у разі внесення Регулятором змін до типового договору про врегулювання небалансів електричної енергії, який є додатком 1 до Правил ринку. Договір зі змінами оприлюднюється на веб-сайті ОСП (п. 10.3 договору).
На підставі цього договору ППБ зобов`язується надавати балансуючу електричну енергію на навантаження або розвантаження для здійснення ОСП балансування об`єднаної енергетичної системи України. ОСП зобов`язується продавати балансуючу електричну енергію у ППБ відповідно до умов цього договору та Правил ринку (п. 1.2 договору).
Надання ППБ ОСП заяви-приєднання в цілому до цього договору, що є додатком до цього договору, є погодженням пропозиції на приєднання до цього договору, а також зобов`язанням щодо виконання Правил ринку. Заява-приєднання надається з відкладальною обставиною, якою з реєстрація ППБ ОСП (п. 1.3 договору).
Для розрахунків за цим договором використовуються обсяги електричної енергії, купленої-проданої на балансуючому ринку ППБ (п. 3.1 договору).
ОСП формує та направляє акт купівлі-продажу до ППБ не пізніше календарного дня місяця, наступного за розрахунковим. Підписання акта відбувється в електронній формі (за допомогою системи, яка забезпечує функціонування електронного документообігу з накладання КЕП. ППБ протягом двох робочих днів з дня направлення ОСП до ППБ акта розглядає та повертає один примірник акта, підписаного зі своєї сторони. У разі незгоди із розрахунками ОСП відповідно до акта ППБ протягом двох робочих днів надсилає ОСП обгрунтовані зауваження щодо цього акта та ініціює спір відповідно до норм чинного законодавства. До вирішення спору обсяг та вартість електричної енергії визначається за зазначеним в акті. Якщо ППБ протягом двох робочих днів з дня направлення ОСП до ППБ акта не ініціював та не направив до ОСП підписаний сторонами примірник акта, то такий акт вважається не підписаним ППБ (п. 4.3 договору).
ОСП зобов`язується здійснювати вчасно та в повному обсязі оплату проданої ППБ балансуючої електричної енергії на умовах, визначених Правилами ринку та цим договором (п. 5.4 договору).
Договір набирає чинності з моменту акцептування ОСП заяви-приєднання ППБ, про що ОСП повідомляє ППБ, і є чинним до 31 грудня поточного року включно, у якому була надана заява-приєднання, з подальшою його пролонгацією (п. 9.1, 9.2 договору).
Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем у період з липня 2022 по квітень 2025 було поставлено, а відповідачем - отримано балансуючу енергію на загальну суму 1 086 471 777,42 грн., що підтверджується актами купівлі-продажу балансуючої електричної енергії від 31.07.2022, від 31.08.2022, від 01.09.2022, від 31.01.2023, від 28.2.2023, від 31.03.2023, від 30.04.2023, від 31.05.2023, від 30.06.2023, від 31.07.2023, від 31.08.2023, від 30.09.2023, від 31.10.2023, від 30.11.2023, від 31.12.2023, від 31.01.2024, від 29.02.2024, від 31.03.2024, від 30.04.2024, від 31.05.2024, від 30.06.2024, від 31.07.2024, від 31.08.2024, від 30.09.2024, від 31.10.2024, від 30.11.2024, від 31.12.2024, від 31.1.2025, від 28.02.2025, від 31.03.2025, від 30.04.2025.
Відповідачем неналежним чином виконувалися зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 26.05.2025 у нього утворився борг в сумі 418 329 910,03 грн, про стягнення якого, а також інфляційних втрат в сумі 77 346 328,91 грн та 3 % річних у сумі 20 202 310,58 грн позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, встановивши, що під час розгляду справи відповідач сплатив частину боргу, а саме - 132 464 799,10 грн, закрив провадження в цій частині.
Також, у задоволенні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 9 115 216,96 грн суд відмовив, з огляду на її сплату відповідачем до відкриття провадження у справі.
Вимоги про стягнення решти суми боргу в розмірі 276 749 893,97 грн, а також інфляційних втрат в сумі 77 346 328,91 грн та 3 % річних у сумі 20 202 310,58 грн були задоволені місцевим господарським судом. 
Заперечуючи правомірність оскаржуваного рішення, скаржник вказує про те, що він міг сплачувати вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання відповідно до Правил ринку та за наявності коштів, що надійшли від інших учасників.
Скаржник також вказує, що ні Законом, ні умовами договору не передбачено можливості розрахунків за електричну енергію при балансування з інших коштів, в тому числі і власних, ніж тих, що надійшли від учасників ринку на рахунок із спеціальним режимом використання.
ПрАТ "НЕК "Укренерго" стверджує, що у даному випадку ненадходження коштів на рахунок із спеціальним режимом використання має розглядатися як обставина, яка унеможливлює виконання зобов`язань з оплати, з огляду на прямі обмеження, встановлені Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами ринку.
Відповідно, за переконанням скаржника, в діях відповідача, з урахуванням встановленого Законом про ринок особливого розрахунку на ринку електричної енергії, відсутня вина, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності.
За нормами статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії":
- алгоритм розподілу коштів - це порядок розподілу уповноваженими банками коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, що встановлюється Регулятором відповідно до цього Закону;
- поточний рахунок із спеціальним режимом використання - це рахунок, відкритий в одному з уповноважених банків і призначений для забезпечення проведення розрахунків відповідно до цього Закону.
При цьому відповідно до частини першої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.
Відповідно до пункту 4.1 договору виставлення рахунків та оплата платежів здійснюється відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку.
За змістом пункту 5.4 договору на ОСП покладено обов`язок здійснювати вчасно та в повному обсязі оплату проданої ППБ балансуючої електричної енергії на умовах, визначених Правилами ринку та цим договором.
Згідно з частиною четвертою статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банків. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі. З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.
Аналіз частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" свідчить, що оператор системи передачі може сплачувати постачальникам послуг з балансування вартість балансуючої електричної енергії виключно з поточного рахунка із спеціальним режимом використання.
Умовою проведення таких розрахунків є наявність коштів на рахунку із спеціальним режимом використання, що надійшли від учасників балансуючого ринку.
Водночас, виходячи з системного тлумачення наведених норм, колегія суддів вважає, що визначені поняття алгоритму та поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, які наведено у статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії", дають підстави вважати, що умова про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання оператора системи передачі, встановлена саме положеннями чинного законодавства.
При цьому укладений між сторонами договір мав виконуватись з врахуванням умов, чинних на момент розрахунків між учасниками ринку електричної енергії, передбачених нормами Закону України "Про ринок електричної енергії".
Аналіз змісту статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" свідчить, що постачальник послуг з балансування, яким є позивач, має право вимагати від ОСП оплату за балансуючу електричну енергію виключно в межах коштів, перерахованих оператору системи передачі.
Водночас абзац третій частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" надає ОСП можливість вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунку з метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування, лише у випадку необхідності врегулювання системних обмежень ОСП.
Системні обмеження - це обставини, обумовлені необхідністю забезпечення функціонування об`єднаної енергетичної системи України в межах гранично допустимих значень, за яких можливе відхилення від оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до їх договірних обсягів відпуску електричної енергії та/або оптимального розподілу навантаження генеруючих потужностей відповідно до пропозицій (заявок) на балансуючому ринку та/або за межами балансуючого ринку у вигляді придбання оператором системи передачі послуги із зменшення навантаження виробником, який здійснює продаж електричної енергії за "зеленим" тарифом" (стаття 1 Закону України "Про ринок електричної енергії").
Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/6636/21 сформовано правовий висновок щодо застосування положень статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії". Судом касаційної інстанції було зазначено, що зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку відповідача з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, навпаки, передбачено можливість відповідача для належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що в свою чергу свідчить про те, що відповідач (боржник) не позбавлений можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.
Отже, Суд вважає безпідставними зазначені вище аргументи скаржника, оскільки, зміст статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" не містить імперативної заборони щодо розрахунку Відповідача з постачальником електричної енергії тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання Відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №910/3263/23, від 25.05.2023 у справі №910/1382/22, від 09.03.2023 у справі №910/18613/21, від 18.02.2025 у справі № 910/6577/24.
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 03.02.2023 у справі № 910/9374/21 виснувала, що аргументи ОСП з приводу того, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини з посиланням на приписи частини четвертої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії", є неспроможними, оскільки ця обставина не впливає на обсяг його зобов`язань як боржника, що прострочив грошове зобов`язання, а наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках, впровадженого у зв`язку з особливістю здійснення розрахунків на ринку електричної енергії, не виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень загальних норм матеріального права.
Наведеним висновком, сформульованим у справі № 910/9374/21, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21, від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21, від 08.06.2022 у справі №910/6636/21, від 18.10.2022 у справі № 910/6578/21, не вбачаючи підстав для відступу від аналогічних висновків, наведених у вказаних постановах.
Отже, в наведеній частині доводи скаржника підлягають відхиленню. 
Стосовно доводів апелянта про невірність визначеної судом суми основного боргу, яка була оплачена відповідачем до відкриття провадження у справі та щодо стягнення якої судом відмовлено, Суд вказує наступне.
Так, станом на 26.05.2025 несплаченою відповідачем була сума основного боргу в розмірі 418 329 910,03 грн.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що частина заборгованості в сумі 9 115 216,96 грн. була сплачена відповідачем до відкриття провадження у справі, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківської виписки за період з 27.05.2025 по 18.07.2025 з рахунку відповідача, що свідчить про відсутність порушеного права позивача на час відкриття провадження у справі.
Проте, судом першої інстанції не враховано, що позивач на стадії підготовчого розгляду справи направив суду пояснення, в яких повідомив про оплату заборгованості в сумі 141458041,15 грн., здійснену Відповідачем протягом 27.05.2025 - 17.10.2025 (перелік платіжних документів та копії платіжних інструкцій додані до матеріалів справи).
З наданих пояснень вбачається, що протягом 27.05.2025 - 20.07.2025 (провадження у справі відкрито 21.07.2025) відповідачем сплачено 59 691 723,51 грн з зазначенням дати, суми платежу, номерів платіжних квитанцій.
Таким чином, відповідачем до відкриття провадження у справі сплачено не 9 115 216,96 грн, як вказав суд першої інстанції, а 59 691 723,51 грн.
Отже, правильною сумою вимог, які не підлягають задоволенню є 59 691 723,51 грн.
З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення судом суми основного боргу, яка підлягає стягненню.
Крім цього, колегія суддів дійшла висновку щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю.
Так, судом першої інстанції було закрито провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 132 464 799, 10 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору (враховуючи сплату відповідачем заборгованості під час розгляду справи).
В свою чергу, після прийняття оскаржуваного наразі рішення та в ході здійснення апеляційного провадження відповідачем неодноразово здійснювалися оплати заборгованості, на підтвердження чого суду надавалися відповідні докази.
Позивач підтвердив відповідні обставини.
Щодо врахування судом апеляційної інстанції вказаних оплат відповідача, Суд застосовує наступні висновки об`єднаної палати Верховного Суду, наведені у постанові від 30.08.2024 у справі №916/3006/23:
« 7.16. Статтею 231 ГПК України визначено підстави для закриття провадження у справі. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
7.17. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
7.18. Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
7.19. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
7.20. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95)).
7.21. З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
7.22. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
7.23. Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
7.24. При цьому протилежне, зокрема скасування рішення суду з тих підстав, що сторона спору на стадії апеляційного перегляду рішення вчинила дії, які направлені, по суті, на вирішення питання шляхом фактично позапримусового виконання зобов`язання, хоча і за наслідками встановлення судом першої інстанції обставин та ухвалення рішення про зобов`язання вчинення дій на користь позивача, означало б скасування законного та обґрунтованого рішення, яке ухвалене за результатами встановлення фактичних обставин справи, надання оцінки доказам, правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
7.25. За статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.
7.26. Статтею 278 ГПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. Відповідно до наведеної статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.
7.27. Разом з тим статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
7.28. Отже, у розумінні статті 278 ГПК України підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі є порушення судом процесуального законодавства, зокрема, й коли суд першої інстанції не врахував обставини того, що предмет спору припинив існувати до ухвалення рішення.
7.29. Подібна конструкція, до прикладу, передбачена процесуальним кодексом для подібного випадку, коли після ухвалення оскаржуваних рішень настали інші обставини, які також є підставою для закриття провадження у справі за правилами пункту 6 частини першої статті 231 ГПК України. Так, за частиною третьою статті 278 ГПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
7.30. Водночас, на переконання Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, коли порушення ГПК України судом першої інстанції не допущено та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, встановлення апеляційним судом обставин припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, саме по собі не може бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
7.31. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду також вважає за необхідне зазначити про те, що ГПК України передбачає спеціальні процесуальні механізми та процедуру для випадку припинення існування предмета спору, які виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції.
7.32. Так, у разі, коли боржник добровільно виконав рішення суду (повністю чи частково), яке підлягає виконанню на підставі виконавчого документа (наказу), то боржник відповідно до частини другої статті 328 ГПК України наділений правом звернутися до суду із відповідною заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою).
7.33. Судове рішення також може бути переглянуто за правилами глави 3 ГПК України за наявності для цього відповідних підстав.
7.34. У зв`язку з викладеним, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09.03.2021 у справі №914/1034/18, від 10.09.2021 у справі №910/13848/20, від 27.09.2022 у справі №910/14363/21, від 25.07.2019 у справі №916/144/18 про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.
7.35. Таким чином, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду висновує, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.
7.36. Водночас у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.
7.37. Отже, при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:
- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;
- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
7.38. У тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.».
Враховуючи те, що при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає зміні в частині присудженої до стягнення суму основного боргу, оскільки судом невірно визначено суму боргу у стягненні якої слід відмовити (сплачену відповідачем до вікритття провадження у справі), відповідно з огляду на встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає зміні також в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю.
З урахуванням всіх здійснених оплат, які здійснені відповідачем після відкриття провадження у справі, провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 324 359 472, 64 грн підлягає закриттю.
Решта суми непогашеної заборгованості становить 34 278 713, 88 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 77 346 328,91 грн та 3 % річних у сумі 20 202 310,58 грн, слід зазначити наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у сумі 20 202 310,58 грн та інфляційних втрат у сумі 77 346 328,91 грн.
При цьому, зміна судового рішення в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю та в частині присудженої до стягнення не впливає на розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат.
Стосовно клопотання апелянта про відстрочення виконання судового рішення на 1 рік, а також непогодження з висновком суду першої інстанції щодо відмови в його задоволенні, суд зазначає наступне.
У статті 331 ГПК України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.
За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Згідно з частиною третьою статті 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Отже, враховуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 331 ГПК України, суд, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Ураховуючи викладене, вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінювати докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 цього кодексу.
Відповідно до вказаної норми господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17.
Оскільки виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, згідно з пунктом 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, як це визначено у пункті 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012.
Право людини на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II ). За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
ЄСПЛ у рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 зазначив, що, ураховуючи що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:
1) чи зумовлена затримка у виконанні рішення особливими і непереборними обставинами;
2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексація присудженої суми;
3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";
4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Ураховуючи викладене, недостатнім є лише факт відсутності у боржника коштів, суди обов`язково повинні враховувати інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Отже, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції остаточні судові рішення не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції").
Наведені у заяві аргументи відповідача не підтверджують наявності виняткових обставин у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, які б ускладнювали чи робили неможливим своєчасне виконання судового рішення, та які б могли бути підставою для відстрочення його виконання.
Доказів реальної можливості виконати рішення суду у справі, за умови надання судом відстрочення виконання, відповідачем суду не надано, як і не подано суду жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві про відстрочення виконання рішення суду.
Разом із тим, згідно з частиною першою статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 цього Кодексу передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Більше того, відповідно до частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання.
Між позивачем та відповідачем виникли господарські відносини, а приписи Цивільного кодексу України не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, у питаннях відповідальності за порушення зобов`язань.
Частина 2 статті 617 Цивільного кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 у справі № 910/15430/16, від 27.04.2018 у справі № 910/313/17 та від 02.05.2018 у справі № 910/3816/16.
При цьому, судом враховано, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судом як джерело права, неодноразово наголошував щодо недопустимості невиконання або затягування виконання рішення національного суду в порушення прав іншої сторони, якою у даному випадку є позивач.
Підставою для встановлення відстрочки виконання рішення суду може бути доведена належними та допустимими доказами обставина, яка робить виконання такого рішення неможливим. Більше того, заявник має довести повну відсутність грошових коштів та майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги.
Господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.
Заявником не надано доказів того, що протягом одного року відповідач отримає грошові кошти в обсязі, достатньому для виконання рішення суду.
Отже, звертаючись із заявою про відстрочення виконання рішення, відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність виключних обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки.
Беручи до уваги викладене, та враховуючи майнове право і інтерес позивача, відсутні підстави вважати наявними обставини, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Виходячи з викладеного вище, приймаючи до уваги недоведеність відповідачем наявність конкретних обставин які суттєво ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду в цій справі, як і конкретних обставин, за яких відповідач в змозі буде виконати рішення по закінченню відстрочки, правові підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення у суду першої інстанції були відсутні.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання апелянта про відстрочення виконання судового рішення на 1 рік.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю та в частині присудженої до стягнення.
В решті рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 залишається без змін.
З урахуванням часткового задоволення вимог позовної заяви та апеляційної скарги відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за їх подання покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Одночасно, колегія суддів вказує, що позивач має право на повернення суми судового збору за вимогою щодо якої судом закрито провадження, проте на даний час враховуючи відсутність відповідного клопотання суд позбавлений можливості вирішити це питання у даній постанові.
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 змінити в частині визначення суми основного боргу, провадження у справі про стягнення якої підлягає закриттю та в частині присудженої до стягнення.
3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2025 у справі №910/8080/25 залишити без змін.
4. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції.
4.1. Провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 324 359 472, 64 грн закрити.
4.2. Позовні вимоги задовольнити частково.
4.3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок, 25; ідентифікаційний код 00100227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Балансенерго" (40031, Україна, Сумська обл., місто Суми, вулиця Сумської Тероборони, будинок 1; ідентифікаційний код 43613244) основний борг в сумі 34 278 713, 88 грн, інфляційні втрати у сумі 77 346 328 (сімдесят сім мільйонів триста сорок шість тисяч триста двадцять вісім) грн. 91 коп., 3 % річних у сумі 20 202 310 (двадцять мільйонів двісті дві тисячі триста десять) грн. 58 коп., судовий збір у розмірі 267 177, 89 грн.
4.4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Балансенерго" (40031, Україна, Сумська обл., місто Суми, вулиця Сумської Тероборони, будинок 1; ідентифікаційний код 43613244) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок, 25; ідентифікаційний код 00100227) 123 005, 65 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
7 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова (враховуючи перебування судді Барсук М.А. у відрядженні 22.05.2026, та судді Руденко М.А. у відпустці - 25.05.2026 по 26.05.2026) складена: 27.05.2026 року.
Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко 

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко