ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року
м. Київ

справа № 314/1106/15
провадження № 51-487км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2025 рокуу кримінальному провадженні стосовно 

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
раніше не судимого,

який органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя вироком від 22 листопада 2024 року визнав  ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 382 КК, і виправдав: 
за ч. 1 ст. 185 КК у зв`язку знедоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа;
за ч. 1 ст. 382 КК у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Відмовив у задоволенні цивільного позову ФГ «ОСОБА_10» до ОСОБА_8 про стягнення майнової шкоди.

Вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Орган досудового розслідування обвинувачував  ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

20 квітня 2000 року ОСОБА_9 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку № 051105, серія І-ЗП, отримала у власність, що передбачає право володіння, користування та розпорядження, земельну ділянку (пай) загальною площею 6,8299 га в с. Укромне Вільнянського району Запорізької області, розташовану на території Московської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, кадастровий номер 2321585000:03:003:0056.

21 вересня 2012 року ОСОБА_9 уклала договір оренди зазначеної вище земельної ділянки з ФГ « ОСОБА_10 » в особі голови господарства ОСОБА_11 . Цей договір 03 жовтня 2014 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та з вказаної дати він є чинним згідно з нормами правової бази України.

31 травня 2014 року ФГ « ОСОБА_10 » за участю найманих працівників на орендованому у ОСОБА_9 паю здійснило посів насіння культури соняшника «Бріо» та у період із 31 травня до 08 жовтня 2014 року забезпечувало повноцінне зрощування цієї культури, обробляючи землю в районі посіву, постачаючи на поле воду, мінеральні добрива тощо.

06 серпня 2014 року на підставі виконавчого листа від 18 жовтня 2010 року № 2-602/08, виданого Вільнянським районним судом Запорізької області, відділ державної виконавчої служби (далі - ДВС) Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області з метою стягнення з ОСОБА_9 боргу в сумі 40 790 грн на користь задоволення цивільного позову ОСОБА_12 , інтереси якої представляє її батько ОСОБА_8 , у відкритому виконавчому провадженні № 34046060 здійснив опис та арешт посіву зазначеної вище культури соняшника на земельній ділянці ОСОБА_9 , що фактично належить ФГ «ОСОБА_10».

26 серпня 2014 року щодо посіву соняшника, про який йде мова, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області була надана заборона на вчинення будь-яких дій із ним, так як сам посів перебував на спірній земельній ділянці. Станом на 08 жовтня 2014 року вказана ухвала була чинною.

Незважаючи на це 08 жовтня 2014 року в денний час ОСОБА_8 , продовжуючи представляти інтереси своєї дочки ОСОБА_13 , зокрема у судових засіданнях у цивільних справах, будучи обізнаним про ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, яка не скасовувала попереднього рішення та ознайомленим з її змістом, приїхав на тракторі під своїм управлінням на зазначене вище поле, належне ОСОБА_9 , і за допомогою сільськогосподарського комбайна, який належить ОСОБА_14 , під управлінням ОСОБА_15 , якого напередодні в усному порядку за грошову винагороду найняв як фізичну особу для проведення сільськогосподарських робіт зі збору врожаю, самовільно, всупереч установленому законом порядку, не маючи на це законних повноважень, здійснив покос 11,6 т насіння соняшника «Бріо» загальною вартістю 40 600 грн, що належить ФГ «ОСОБА_10», правомірність чого оспорювали у судовому порядку ФГ «ОСОБА_10» та ОСОБА_16 , після чого за декілька разів, використовуючи зазначений трактор і вантажний автомобіль, що належить ОСОБА_17 , під управлінням останнього, якому ОСОБА_8 запропонував допомогти зібрати врожай, транспортував зібране насіння до свого ангара, і вивантажив там для подальшого зберігання.

Своїми протиправними діями, які виразилися у самоправстві, ОСОБА_8 спричинив ФГ « ОСОБА_10 » матеріальні збитки на вказану вище суму, яка для зазначеного суб`єкта господарювання є значною.

Крім того, згідно зі змістом обвинувального акта, того ж дня за тих самих обставин ОСОБА_8 своїми протиправними діями, які виразилися в умисному невиконанні ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, що полягало у невжитті останнім заходів в частині арешту врожаю насіння соняшника і заборони проведення з ним будь-яких дій, що фактично належить ФГ «ОСОБА_10», спричинив цьому суб`єкту господарювання матеріальні збитки на вище зазначену суму.

Орган досудового розслідування кваліфікував дії  ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) та за ч. 1 ст. 382 КК як умисне невиконання ухвали суду, що набрала законної сили.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілого ФГ «ОСОБА_10» - адвоката ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу з доповненнями

У касаційній скарзі представник потерпілого ФГ «ОСОБА_10» - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

Указує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи скаргу без задоволення, у супереч вимог ст. 419 КПК не навів достатніх аргументів щодо визнання її безпідставною, не надав відповіді на доводи скарги про недійсність документів, наданих реєстратору у 2014 році та щодо визнавальних показань ОСОБА_8 про те, що він не має відношення до вирощування врожаю, стверджує, що цей суд лише формально послався на наведене в рішенні місцевого суду.

На думку автора скарги, апеляційний суд:
· безпідставно розцінив таємне викрадення чужого майна як цивільно-правовий спір;
· безпідставно встановив відсутність корисливого мотиву в діях виправданого, оскільки останній реалізував зібраний урожай таємно від органів ДВС та законного власника, у подальшому привласнивши отримані кошти, тобто фактично розпорядившись майном;
· на доведеність, що для ОСОБА_8 майно було чужим, проігнорував рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2010 року про скасування права власності за ОСОБА_12 ;
· у порушення вимог ст. 94 КПК вибірково урахував докази сторони захисту у виді недійсних рішень державних реєстраторів та відхилив письмові докази потерпілого щодо права користування землею і витрат на посів, що потягло порушення стандарту доказування поза розумним сумнівом;
· безпідставно визнав протокол огляду місця події від 08 жовтня 2014 року недопустимим, оскільки КПК не передбачає обов`язкової участі понятих під час огляду не в житловому приміщенні, крім того, відсутні докази їх заінтересованості у результаті. 

Касатор звертає увагу, що через визнання протоколу огляду недопустимим, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про невстановлення дати, способу та обсягу збору врожаю та, що урожай міг походити з інших земельних ділянок, що призвело до недоведеності події кримінального правопорушення.

У запереченнях захисник виправданого стверджує, що скарга представника потерпілого ґрунтується на викривленні обставин та недоведених подіях.

Зазначає, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не доведена поза розумним сумнівом, оскільки:
договір оренди землі був укладений 21 вересня 2012 року, зареєстрований 07 жовтня 2014 року, станом на дату укладення договору земельна ділянка належала ОСОБА_12 , тож право оренди у ФГ «ОСОБА_10» не виникало, право на врожай соняшника належить ОСОБА_12 , цей урожай був зібраний СФГ «Квазар» на виконання постанови ДВС, отже виправданий був переконаний, що має правові підстави для збору врожаю, відповідно не мав умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.

Уважає, що діяльність ФГ «ОСОБА_10» у 2014 році була незаконною, тож це ФГ не має права на відшкодування збитків та доходи і як наслідок він не є потерпілим у кримінальному провадженні.

Крім того захисник підкреслює, що матеріали справи не містять доказів збору ОСОБА_8 урожаю саме 08 жовтня 2014 року.

На його думку збір врожаю виправданим є законним до 07 жовтня 2014 року, тобто до дати реєстрації договору оренди, у свою чергу докази у справі доводять збір урожаю 25 вересня 2014 року.

Наполягає, що саме через відмову ДВС не було складено акт приймання-передачі виконаних робіт і відповідно не сплачено послуги згідно договору.

Акцентує на відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, через його необізнаність про ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, невиконання якої йому інкримінують, неотримання ним її копії, постановлення ухвали за його відсутності та відсутності у змісті ухвали заборон для ОСОБА_8 чи ФГ «Квазар».

Адвокат зауважує, що в обвинувальному акті дії ОСОБА_8 кваліфіковані плутано та незрозуміло, чи як самоуправство, чи крадіжка.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор та захисник заперечували щодо задоволення касаційної скарги представника потерпілого.

Інші учасники провадження в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали.

Від представника потерпілого ОСОБА_7 надійшло клопотання про розгляд справи в касаційному порядку без його участі.

Мотиви Суду 

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Оцінка доказів, як визначено ст. 94 КПК, є виключною компетенцією суду, який постановив рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Водночас основна частина доводів касатора зводиться до оспорювання встановлених судами фактичних обставин. Він не враховує, що відповідно до вимог статей 433, 438 КПК ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Таким чином, представник потерпілого, не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, фактично наполягає на власній версії подій.

Крім того, автор скарги посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, недостовірність доказів, що з огляду на приписи указаних вище статей КПК теж не є предметом касаційного суду. Верховний Суд неодноразово наголошував, що є судом права, а не факту. Можливості скасування Судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Отже, касаційний суд не перевіряє рішень щодо неповноти та однобічності судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, у якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Свої висновки щодо наявності підстав для виправдання  ОСОБА_8 суди належним чином умотивували та забезпечили в цілому справедливий розгляд справи.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 185 КК визначає це кримінальне правопорушення, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка). 

Стаття 2 КК передбачає підстави кримінальної відповідальності.

Частина 1 цієї статті говорить, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

За ч. 2 тієї ж статті особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних та суб`єктивних ознак, які характеризують суспільно небезпечне діяння як кримінальне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає кримінальну відповідальність.

До суб`єктивних ознак згаданого вище кримінального правопорушення належить, зокрема, наявність прямого умислу.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд дослідив зібрані в його межах докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження встановлені КПК умови для реалізації їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про невинуватість  ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 і ч. 1 ст. 382 КК.

Колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними доводи представника потерпілого щодо наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, в діях ОСОБА_8 , оскільки, як убачається з матеріалів справи, в тому числі технічного запису судового засідання, виправданий послідовно повідомляв про те, що він діяв від імені ФГ «Квазар» на виконання договору з Державною виконавчою службою (далі - ДВС) на збір урожаю.

З матеріалів справи видно наявність постанови ДВС від 18 серпня 2014 року про призначення суб`єкта господарювання (СФГ «Квазар») для участі у виконавчому провадженні та договору від 19 серпня 2014 року укладеного між ДВС та СФГ «Квазар» в особі директора ОСОБА_8 на збір та перевезення урожаю з зазначеної вище земельної ділянки.

Слід зауважити, що матеріали справи не містять даних про те, що ДВС надсилав будь-яку інформацію ОСОБА_8 з приводу неактуальності постанови чи укладеного з ним договору на збір урожаю.

У контексті цього правопорушення варта уваги і його об`єктивна сторона, ознакою якої є, крім іншого, спосіб, місце, час, обстановка, знаряддя та засоби вчинення.

Як слушно зауважили суди попередніх інстанцій, перед судом не доведено належними та допустимими доказами, що кримінальне правопорушення вчинене саме 08 жовтня 2014 року, а навпаки, матеріали справи містять фактичні дані - розписки про отримання коштів від водіїв техніки, яка використовувалася для збору урожаю 25 вересня 2014 року, таку дату збору урожаю підтвердив і виправданий у судовому засіданні. Крім того, жоден зі свідків не підтвердив дату збору урожаю саме 08 жовтня 2014 року. Безпосередніх очевидців збору врожаю ОСОБА_8 саме 08 жовтня 2014 року сторона обвинувачення не вказала.

Варто уваги, що суди обох інстанцій ретельно проаналізували докази у цій справі та не встановили, що насіння вилучене під час обшуку частини ангара, що належить ОСОБА_8 зважувалося, також, як зазначив місцевий суд із рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, не вилучено його зразків, не спрямовано їх для експертного дослідження з метою перевірки сорту соняшника та ймовірного відношення до предмета крадіжки, не спростовано версію ОСОБА_18 щодо приналежності їй насіння. Розмір майна, викрадення якого інкримінується ОСОБА_8 , було визначено лише його вартістю, яка виражається у грошовій оцінці конкретної речі (згідно з висновком експерта № 5645-15 від 01 червня 2016 року - середня ринкова вартість насіння соняшника сорту «Бріо», вагою 11,6 т, термічно необробленого, станом на 08 жовтня 2014 року складала 40 600 грн). Під час досудового розслідування не взято, зразки ґрунту з сільськогосподарської техніки, не проаналізовано давність посівів соняшника на місці події, не призначено відповідних експертиз щодо зразків ґрунту та рослин, вилучених з поля. Орієнтовна вага врожаю, визначена виключно на підставі статистичних даних по регіону. Зразки залишків насіння та ґрунту з комбайну, не вилучались, відповідні експертні дослідження не проводились.

Колегія суддів також звертає увагу, що оскільки ОСОБА_8 організував збір урожаю, на підставі договору з ДВС, укладеного в межах повноважень, в його діях відсутнє таємне викрадення чужого майна.

Дії ОСОБА_8 щодо подальшого розпорядження зібраним урожаєм, який був у його віданні, відповідно до вимог ст. 337 КПК не були предметом судових розглядів. 

У статті62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому ставиться за вину.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За приписами ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому разі, якщо винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тож, за відсутності доведеності вини належними і допустимими доказами поза розумним сумнівом, місцевий суд, із рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виправдав ОСОБА_8 .

Стосовно протоколу огляду місця події від 08 жовтня 2014 року, Суд уважає за необхідне зазначити таке.

Оскільки за наслідками огляду місця події земельної ділянки ніяких експертиз вилучених зразків ґрунту та зразків рослинного походження не призначалось та не проводилось, протокол не відображає місця розташування земельної ділянки, її географічних координат чи даних про кадастровий номер і з урахуванням викладеного вище у цьому рішенні, самих по собі фактичних даних протоколу огляду місця події недостатньо для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

Щодо обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК.

З пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення вбачається, що він обвинувачувався в умисному невиконанні ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року, що полягало у невжитті останнім заходів в частині арешту врожаю насіння соняшника і заборони проведення з ним будь-яких дій, що фактично належить ФГ «ОСОБА_10».

Проте, з ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 серпня 2014 року видно, що така постановлена без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі, крім того, вона не містить зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованого для виконання ФГ «Квазар» чи ОСОБА_8 .

З матеріалів справи вбачається, що не знайшли свого підтвердження доводи про наявність прямого умислу у ОСОБА_8 на невиконання ухвали суду.

Згідно з копією супровідного листа копія зазначеної вище ухвали направлялася лише ФГ «ОСОБА_10», представник якого єдиний був присутній під час її оголошення.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_8 чи співробітники його фермерського господарства були повідомлені про наявність ухвали, невиконання якої йому інкримінується.

Тож, з огляду на зазначене, є обґрунтованими висновки судів про те, що виправданий не міг діяти усупереч цієї ухвали, бо не був обізнаний про її постановлення.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

За приписами ч. 1 ст. 373 КПК суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У встановленому законом порядку місцевий суд дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані сторонами обвинувачення та захисту докази, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку і виправдав обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою, у тому числі представника потерпілого, оцінив наявні у справі докази, як кожен окремо так і їх сукупність та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в них переконливих даних, які б свідчили про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі представника немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та не ураховані судом апеляційної інстанції, і надають можливість Верховному Суду скасувати виправдувальний вирок.

Касаційна скарга містить також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог лише, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено, Суд уважає за необхідне касаційну скаргу представника потерпілого залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року в кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_8  залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7  - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3