ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 травня 2026 року
м. Київ
справа № 606/1141/25
провадження № 61-4217св26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Теребовлянський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Теребовлянська державна нотаріальна контора,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 - адвоката Судомляк Ірини Казимирівни, на постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів:Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Теребовлянської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області, про зняття арешту.
Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що на виконанні в Теребовлянському відділі державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 1-14/05, виданого Апеляційним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
21 листопада 2005 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-14/05, виданого Апеляційним судом м. Києва 04 листопада 2005 року
30 червня 2010 року державним виконавцем виконавче провадження закінчено згідно з пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови). Відповідно до акта державного виконавця від 29 червня 2010 року боржник ОСОБА_1 відбував міру покарання у СВК-47 смт Жвирка Сокальського району Львівської області. Виконавчий лист з постановою про закінчення виконавчого провадження було направлено до Сокальського районного відділу державної виконавчої служби.
Теребовлянський відділ державної виконавчої служби зазначав, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 відомостей щодо накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 немає. Копії матеріалів виконавчого провадження було знищено на підставі пунктів 9.9 та 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (чинного до 19 липня 2017 року) та згідно з Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від 07 червня 2017 року.
Проте, як убачається з постанови державного виконавця серії АА № 410945 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2006 року, виданої відділом державної виконавчої служби у Теребовлянському районі, при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-14/05 від 04 листопада 2005 року було постановлено накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, що йому належить.
У межах примусового виконання виконавчого листа № 1-14/05 від 04 листопада 2005 року, виданого Апеляційним судом м. Києва, постановою від 11 серпня 2006 року було накладено арешт та заборону на відчуження всього майна боржника ОСОБА_1 (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 3666196 від 30 серпня 2006 року).
25 жовтня 2024 року Сокальським відділом державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчено виконавче провадження № НОМЕР_3. Підставою для закінчення стало повне погашення ОСОБА_1 заборгованості перед стягувачем ОСОБА_2 у розмірі 100 000 грн.
Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), у межах ВП № НОМЕР_3 постанова про арешт майна не виносилася, а в постанові про закінчення провадження відомості про зняття арешту, накладеного ще у 2006 році, відсутні.
На звернення боржника щодо зняття арештуСокальський відділ державної виконавчої служби 12 листопада 2024 року направив лист до Теребовлянської державної нотаріальної контори щодо зняття обтяження № 3666196. Проте державний нотаріус відмовив у вчиненні цієї дії. У відповіді від 24 січня 2025 року завідувач Теребовлянської державної нотаріальної контори роз`яснила, що стаття 74 Закону України «Про нотаріат» не передбачає підстав для зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 на підставі статей 316, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про виконавче провадження» просив суд:
1. Скасувати арешт, накладений 11 серпня 2006 року згідно з постановою державної виконавчої служби у Теребовлянському районі Тернопільської області серії АА № 410945 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на все майно, що належить ОСОБА_1 ;
2. Зняти заборону на відчуження всього нерухомого майна (невизначене майно), що належить ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 3666196; підстава обтяження - постанова державної виконавчої служби у Теребовлянському районі Тернопільської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, А410945 від 11 серпня 2006 року, накладену Теребовлянською державною нотаріальною конторою 30 серпня 2006 року; тип обтяження: заборона на нерухоме майно.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року, ухваленим у складі судді Малярчука В. В. , у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги пред`явлено до неналежних відповідачів. Районний суд також зазначив, що з наданих позивачем копій документів неможливо встановити, в чиїх інтересах накладено арешт на майно ОСОБА_1 . Крім того, відсутність актуальних відомостей про власників квартири АДРЕСА_1 на момент розгляду справи позбавила суд можливості встановити наявність у позивача підстав для звернення з позовом про усунення порушень права власності на вказане майно.
Не погодившись із заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І. К., подала апеляційну скаргу.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2026 року (повний текст складено 06 березня 2026 року) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Судомляк І. К., задоволено частково. Заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Теребовлянської державної нотаріальної контори, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області, про зняття арешту закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду із скаргою у порядку Розділу VII ЦПК України.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. У межах примусового виконання державний виконавець 11 серпня 2006 року виніс постанову АА 410945 про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.
З огляду на це, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки законом передбачено інший спосіб захисту боржника - оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні. При цьому суд врахував відповідну практику Верховного Суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
30 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І. К., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2026 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 606/1141/25.
28 квітня 2026 року матеріали цивільної справи № 606/1141/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І. К., просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2026 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І. К., зазначає порушення судом норм процесуального права. Посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що боржник має право на скасування арешту, накладеного виконавцем, у порядку позовного провадження. Це зумовлено тим, що виконавче провадження № НОМЕР_2, у межах якого було накладено обтяження, наразі знищено, а інше провадження щодо того самого виконавчого документа (№ НОМЕР_3) є закінченим. Наявність нескасованого арешту майна за умови відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У Теребовлянському відділі державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження НОМЕР_4. Воно відкрито 21 листопада 2005 року на підставі виконавчого листа № 1-14, виданого Апеляційним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000 грн моральної шкоди.
Згідно з постановою серії АА №410945 від 11 серпня 2006 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження (номер ВП не зазначено), встановлено: Державна виконавча служба у Теребовлянському районі Тернопільської області при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-14/05, виданого 04 листопада 2005 року Апеляційним судом м. Києва, наклала арешт на все майно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Також встановлено заборону на відчуження будь-якого майна, що належить вказаному боржнику. Тобто, в рамках саме виконання виконавчого листа № 1-14/05 від 04 листопада 2005 року було накладено арешт та заборону на усе майно боржника ОСОБА_1 
30 червня 2010 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови). У документі зазначено, що згідно з актом державного виконавця від 29 червня 2010 року боржник ОСОБА_1 відбуває покарання у СВК-47 (смт Жвирка Сокальського району Львівської області). Виконавчий лист разом із постановою про закінчення виконавчого провадження скеровано до Сокальського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
25 жовтня 2024 року Сокальським відділом державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчено виконавче провадження № НОМЕР_3, оскільки боржником ОСОБА_1 на депозитний рахунок відділу сплачено усю суму заборгованості по даному виконавчому документу. Провадження здійснювалося з метою примусового виконання виконавчого листа № 1-14/05, виданого 04 листопада 2005 року Апеляційним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
Боржником ОСОБА_1 повністю сплачено суму заборгованості. Водночас, згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження (АСВП), у межах ВП № НОМЕР_3 постанова про арешт майна не виносилася. У зв`язку з цим у постанові про закінчення виконавчого провадження відомості про зняття арешту з майна боржника також відсутні.
ОСОБА_1 звернувся до Сокальського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з клопотанням про зняття арешту з нерухомого майна. У відповідь на це звернення, 12 листопада 2024 року відділ державної виконавчої служби направив лист до Теребовлянської державної нотаріальної контори щодо зняття обтяження з майна боржника (реєстраційний номер обтяження 3666196). Однак державний нотаріус відмовила у знятті заборони на відчуження нерухомого майна та рекомендувала ОСОБА_1 звернутися до Теребовлянської державної нотаріальної контори самостійно.
Листом від 24 січня 2025 року завідувач Теребовлянської державної нотаріальної контори повідомила, що стаття 74 Закону України «Про нотаріат» не передбачає підстав для зняття заборони відчуження нерухомого майна у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно з довідкою від 22 травня 2025 року № 133 Теребовлянським бюро технічної інвентаризації, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в рівних частках за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Інше нерухоме майно у боржника ОСОБА_1 відсутнє.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Судомляк І. К., не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 зазначав, що попри повне погашення ним заборгованості у розмірі 100 000 грн перед стягувачем ОСОБА_2 та закінчення 25 жовтня 2024 року виконавчого провадження № НОМЕР_3, державним виконавцем у порушення вимог закону не було знято арешт та заборону на відчуження всього майна боржника, накладені постановою від 11 серпня 2006 року (обтяження № 3666196), оскільки в постанові про закінчення провадження відомості про скасування цього заходу примусового виконання відсутні. Зазначене перешкоджає йому (позивачу) у здійсненні його права власності.
У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження
№ 61-4726сво19) викладено висновок про те, що відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Встановивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не може пред'являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах: від 27 березня 2024 року у справі № 303/6292/20 (провадження № 61-8454св21), від 15 січня 2025 року у справі № 592/5020/24 (провадження № 61-13199св24).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є обґрунтованими. 
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про те, що захист порушеного права повинен здійснюватися за правилами цивільного судочинства в порядку загального позовного провадження, є необґрунтованими. Такі твердження суперечать вимогам процесуального закону щодо розмежування судових юрисдикцій, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції та фактично зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, тому її, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Судомляк Ірини Казимирівни, залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник