ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/2488/26 пров. № А/857/19248/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суду у складі:

судді-доповідача Сала П.І., 
суддів: Димарчук Т.М., Москаля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , 
про визнання протиправною та скасування постанови,
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року (суддя Сорока Ю.Ю.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФ у Волинській області або позивач) звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - ВПВП УЗПВР) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця цього Відділу Новосада О.Ю. від 19.02.2026 про накладення на ГУ ПФ у Волинській області, як боржника у виконавчому провадженні № 65955833, штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду без поважних причин.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20 зобов`язано ГУ ПФ у Волинській області здійснити з 19.02.2020 ОСОБА_1 перерахунок та виплату довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації у Волинській області від 24.02.2020 № 277, з урахуванням виплачених сум. Разом з тим відставку судді було припинено ОСОБА_1 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2023 № 17/0/15-23 у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину, що є підставою для припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання, нарахованого у зв`язку з відставкою. Відтак, на думку позивача, державний виконавець виніс оскаржувану постанову за відсутності невиконаного боржником обов`язку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи рішення, суд погодився з твердженнями позивача про те, що відставка судді припиняється в разі набрання щодо нього законної сили обвинувальним вироком за вчинення умисного злочину, і що припинення відставки судді є підставою для припинення виплати судді у відставці щомісячного довічного грошового утримання. Поряд з цим суд наголосив на тому, що спірна постанова про накладення штрафу стосується невиконання рішення суду від 28.10.2020 у справі №140/14216/20, водночас боржник не наділений повноваженнями на власний розсуд визначати порядок і спосіб його виконання. Рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2023 № 17/0/15-23 не скасовує зазначеного судового рішення і не припиняє його виконання. Таким чином, за відсутності доказів повного виконання судового рішення в межах відкритого виконавчого провадження, накладення на ГУ ПФ у Волинській області штрафу є правомірним.
У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права та неправильно оцінив обставини у справі. 
Звертає увагу, що на час винесення державним виконавцем спірної постанови має бути встановленим факт невиконання боржником рішення суду. Проте, у зв`язку із змінами умов пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , відпали підстави для виплати йому коштів, нарахованих на виконання рішення суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20. ГУ ПФ у Волинській області листом від 15.08.2024 № 2800 030102-9/49818 повідомлено відповідача про зазначену обставину, яка впливає на виконання судового рішення. У свою чергу, державний виконавець не вчинив передбачених законом дій щодо перевірки стану виконання боржником рішення суду та виніс неправомірну постанову.
Апеляційне провадження відкрито ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2026 з витребуванням матеріалів справи із суду першої інстанції.
Ухвалою від 23.04.2026 справу призначено до апеляційного розгляду в судовому засіданні на 14:00 год 07.05.2026. Крім того, на підставі положень ст.ст. 49, 306 КАС України вирішено залучити до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , як стягувача у відповідному виконавчому провадженні. Витребувано з ГУ ПФ у Волинській області додаткову інформацію та її документальне підтвердження.
07.05.2026 від ГУ ПФ у Волинській області надійшла заява про виконання зазначеної ухвали суду.
Належно повідомлені сторони у судове засідання не з`явилися, заяв (клопотань) про відкладення апеляційного розгляду справи через причини, які можуть визнаватися поважними не подали. 
Третій особі ОСОБА_1 копію ухвали від 23.04.2026 разом з іншими судовими та процесуальними документами було надіслано поштою за місцем його проживання згідно з матеріалами виконавчого провадження. Однак відповідне поштове відправлення повернулося до суду без виконання та вручення адресату.
Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з ч. 3 ст. 124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи здійснюється, зокрема, шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.
Частиною одинадцятою статті 126 КАС України передбачено, що розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
За приписами ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене та враховуючи можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке. 
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується наданими сторонами доказами, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20 зобов`язано ГУ ПФ у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 19.02.2020 перерахунок та виплату довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації у Волинській області від 24.02.2020 № 277, з урахуванням виплачених сум.
На виконання цього рішення Головним управлінням проведено ОСОБА_1 відповідний перерахунок довічного грошового утримання та нараховано заборгованість в сумі 136 140,02 грн за період з 19.02.2020 до 31.12.2020.
30.06.2021 Волинським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 10189/2021, який пред`явлено до примусового виконання у ВПВР УЗПВР.
Постанова про відкриття відповідного виконавчого провадження № 65955833 винесена 18.10.2021.
Листом ГУ ПФ у Волинській області від 05.11.2021 № 0300-0305-5/45010 повідомлено державного виконавця, що нараховані ОСОБА_1 кошти в сумі 136 140,02 грн включені до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, та будуть виплачені після надходження необхідних бюджетних асигнувань.
19.12.2025 на адресу ГУ ПФ у Волинській області державний виконавець надіслав вимогу за № 27764 про вжиття вичерпних заходів щодо виконання рішення суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20 та надання інформації про стан його виконання.
Листом від 07.01.2026 № 0300-0305-8/1432 ГУ ПФ у Волинській області повідомило орган ДВС про те, що довічне грошове утримання суддям виплачується Пенсійним фондом України за рахунок коштів Державного бюджету України. Відставку судді ОСОБА_1 , у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину, припинено на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2023 № 17/0/15-23. Відповідно до закону припинення відставки судді є підставою для припинення виплати йому щомісячного довічного грошового утримання, що було нараховано у зв`язку з відставкою.
19.02.2026 головний державний виконавець ВПВР УЗПВР Новосад О.Ю. виніс постанову про накладення на ГУ ПФ у Волинській області штрафу в розмірі 5100 грн за невиконання без поважних причин рішення суду у виконавчому провадженні № 65955833.
Позивач вважає вказану постанову неправомірно, а тому оскаржив її до суду.
Оцінюючи спірні правовідносини та встановлені обставини справи в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст. 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, зокрема, на підставі таких виконавчих документів як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення
Положеннями пунктів 1, 16, 22 частини третьої статті 18 Закону №1404 передбачено, що державний виконавець має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону № 1404-VIII вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII).
В силу приписів ч. 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Частиною другою статті 63 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Положеннями частини третьої статті 63 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлене на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Водночас обов`язковою умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин.
Отже, приймаючи рішення про накладення на боржника штрафу відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний з`ясувати чи вжито боржником дії щодо виконання рішення суду та чи існують поважні причини, які унеможливлюють його виконання.
Залежно від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Таким чином, зміст правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин свідчить про те, що лише невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин тягне за собою наслідки, встановлені приписами Закону України "Про виконавче провадження". 
Тобто, на час прийняття рішення про накладення штрафу державний виконавець має встановити факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
З наведеного слідує, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, але не зробив цього.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 812/1813/18, від 21.05.2020 у справі № 310/6910/16-а та від 19.02.2020 у справі № 821/1491/17.
Судом встановлено, що оскаржуваною постановою державного виконавця на позивача накладено штраф у розмірі 5100 грн за невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20, яким ГУ ПФ у Волинській області зобов`язано здійснити ОСОБА_1 з 19.02.2020 перерахунок та виплату довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації у Волинській області від 24.02.2020 № 277, з урахуванням виплачених сум.
Отже, обов`язок боржника за вказаним рішенням полягає у виплаті різниці між фактично виплаченою та належною до виплати сумами довічного грошового утримання.
Як видно з матеріалів справи та визнається позивачем, на виконання рішення суду від 28.10.2020 у справі № 140/14216/20 ОСОБА_1 було нараховано заборгованість в розмірі 136 140,02 грн.
Така заборгованість облікована в підсистемі ІКІС ПФУ "Реєстр судових рішень" (тип рішення суду "Державний бюджет") за датою набрання рішенням суду законної сили (28.11.2020) та стосується періоду лютий-грудень 2020 року.
Водночас відставку судді припинено ОСОБА_1 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2023 № 17/0/15-23. У зв`язку з цим, починаючи з 29.03.2023 також припинено виплату щомісячного довічного грошового утримання.
Станом на 06.05.2026 ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що з припиненням відставки судді та виплати довічного грошового утримання, ОСОБА_1 також втратив право на отримання заборгованості в сумі 136 140,02 грн, а в ГУ ПФ у Волинській області, своєю чергою, припинився обов`язок з її виплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VII припинення відставки судді є підставою для припинення виплати йому щомісячного довічного грошового утримання, що було нараховано у зв`язку з відставкою.
Здійснюючи тлумачення цієї правової норми, колегія суддів зазначає, що фраза "припинення виплати" означає зупинення нарахування нових платежів на майбутнє. Утім, вона не свідчить про скасування вже існуючого обов`язку з виплати довічного грошового утримання за минулий час.
Закон говорить про припинення виплати довічного грошового утримання, що було нараховано у зв`язку з відставкою. Проте в контексті цієї справи необхідно розрізняти виплату як процес (щомісячне отримання коштів) та виплату як об`єкт (вже нараховану суму за конкретний період). Якщо кошти вже були нараховані (або мали бути нараховані за рішенням суду) за період, коли особа ще перебувала у статусі судді у відставці, вони перетворилися з "соціальної виплати" на "приватну власність". Припинення статусу припиняє право на виплату, але не дає права вилучати приватну власність (борг).
Важливо звернути увагу і на інший істотний момент: якби пенсійний орган виплатив ці кошти вчасно (до припинення відставки), він би не мав права їх вимагати назад. Натомість, не виконавши своєчасно свого обов`язку, який до того ж був підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили, ГУ ПФ у Волинській області фактично прагне скористатися власною ж протиправною затримкою у виплаті (яка призвела до боргу), щоб взагалі не платити. Це порушує принцип "nemo auditur propriam turpitudinem allegans" (ніхто не може отримувати вигоду зі своєї недобросовісної поведінки), а також суперечить принципу "належного урядування", на необхідності дотримання якого так часто наголошує Європейський суд з прав людини:
- державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74);
- ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Позиція ГУ ПФ у Волинській області про те, що припинення відставки анулює борг за минулі роки є помилковою також з тих міркувань, що вона фактично надає відповідній нормі зворотної дії. Однак це не відповідає конституційному принципу щодо незворотності дії закону в часі (ст. 58 Основного Закону України). Звідси, права, набуті у конкретний період, регулюються тим законодавством і тим статусом особи, які існували тоді.
Колегія суддів зазначає, що нарахована ОСОБА_1 сума у 136 140,02 грн є заборгованістю за 2020 рік, тобто за час, коли він мав законний статус судді у відставці та, відповідно, право на отримання довічного грошового утримання. Виконання судового рішення про перерахунок лише зафіксувало той обсяг коштів, який пенсійний орган був зобов`язаний виплатити йому ще в минулому.
Припинення статусу судді у відставці є юридичним фактом, що припиняє право на отримання виплат на майбутнє, проте воно не має зворотної сили в часі. Втрата статусу сьогодні не може анулювати майнові права, які законно виникли та були підтверджені судом за попередні роки. Відтак, ця сума є частиною вже сформованого боргу, який підлягає погашенню незалежно від подальшої зміни юридичного статусу отримувача.
Також колегія суддів наголошує, що обов`язок з належного та своєчасного виконання судового рішення покладається насамперед на боржника.
Отже, саме боржник зобов`язаний вжити усіх можливих заходів для виконання судового рішення у той спосіб та порядок, які визначені судом рішенням. 
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За змістом вимог статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15 березня 2001 року).
Таким чином, органи державної влади та місцевого самоврядування, державні та комунальні підприємства, їх службові та посадові особи зобов`язані вживати усіх передбачених законом заходів для виконання судових рішень своєчасно та в повному обсязі, що є однією з важливих гарантій дотримання права особи на справедливий суд.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на дату винесення оскаржувана постанова ВП № 65955833 від 19.02.2026 про накладення на боржника (позивача) штрафу в розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду без поважних причин була прийнята відповідачем на підставах, у спосіб та в порядку, що передбачені чинним законодавством, за відсутності поважних причин (наведених у листі від 07.01.2026 № 0300-0305-8/1432) для невиконання боржником судового рішення зобов`язального характеру.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи вищенаведені мотиви, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судові витрати не розподіляються, оскільки рішення суду першої інстанції не змінюється.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі № 140/2488/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль