ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. В`ячеслава Чорновола, 29/32, м. Кропивницький, 25006, 
тел. (0522) 30-10-22, 30-10-23, код ЄДРПОУ 03499951,
e-mail: inbox@kr.arbitr.gov.ua, web: http://kr.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року		Справа № 912/158/26	

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Глушкова М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича ( АДРЕСА_1 )
до відповідача: Олександрійської міської ради (пр-т Соборний, 59, м. Олександрія, Кіровоградська область, 28000)
про визнання протиправною бездіяльність органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії,
секретар судового засідання - Коваленко Т.А.;
представники сторін у підготовчому засіданні участі не брали,
у судовому засіданні підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, 

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича до Олександрійської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання розглянути заяву про продовження договору земельного сервітуту на пленарному засіданні сесії та прийняти рішення, з покладенням на відповідача судових витрат. 
В обґрунтування позовних вимог Фізична особа-підприємець Тримбач А.Л. зазначив, що у зв`язку бездіяльністю відповідача щодо розгляду заяви про продовження договору особистого строкового сервітуту № 363 від 27.01.2021 спір підлягає вирішенню в судовому порядку.
Ухвалою суду від 26.01.2026 залишено позовну заяву без руху та встановлено строк для усунення виявлених при поданні позовної заяви недоліків.
28.01.2026 Фізичною особою-підприємцем Тримбачем А.Л. подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 02.02.2026 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 26.02.2026. 
12.02.2026 Олександрійською міською радою подано відзив на позовну заяву.
18.02.2026 Фізичною особою-підприємцем Тримбачем Анатолієм Леонідовичем подано відповідь на відзив.
24.02.2026 Олександрійською міською радою подано заяву про проведення підготовчого засідання без участі представника.
25.02.2026 Фізичною особою-підприємцем Тримбачем Анатолієм Леонідовичем подано заяву про проведення підготовчого засідання без участі представника.
Ухвалою від 26.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.2026.
Протокольною ухвалою від 24.03.2026 господарський суд у зв`язку з тривалою повітряною тривогою у Кіровоградській області оголосив перерву в судовому засіданні до 14.04.2026.
Протокольною ухвалою від 14.04.2026 оголошено перерву в судовому засіданні до 21.04.2026.
У судовому засіданні 21.04.2026 представники сторін не брали участі, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на викладене, господарський суд розглядає справу в судовому засіданні 24.03.2026 за відсутності представників сторін та за наявними матеріалами справи.
У судовому засіданні 24.03.2026 досліджено докази у справі.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив таке.
Пунктом 4 рішення Олександрійської міської ради від 24.12.2020 №37 "Про надання в тимчасове користування земельних ділянок на умовах особистого строкового сервітуту" надано Тримбачу Анатолію Леонідовичу в тимчасове користування терміном до 31.12.2022 на умовах особистого строкового сервітуту земельну ділянку площею 0,0030 га за рахунок земельної ділянки загальною площею 1,4770 га по пр. Соборному, 89 (кадастровий номер 3510300000:11:422:0009), яка перебуває в постійному користуванні управління культури і туризму Олександрійської міської ради, для встановлення та обслуговування тимчасової споруди - торговельного павільйону (а.с. 23).
Право комунальної власності Олександрійської міської ради на земельну ділянку кадастровий номер 3510300000:11:422:0009 зареєстровано в реєстрі речових прав (а.с. 21-22).
На підставі рішення від 24.12.2020 №37 між Олександрійською міською радою (Власник, Відповідач) та ФОП Тримбачем А.Л. (Землекористувач, Позивач) 27.01.2021 укладено Договір №363 особистого строкового сервітуту (далі - Договір), відповідно до якого встановлено сервітутне землекористування (обмежене платне користування) на земельну ділянку площею 30,00 кв.м, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 1,4770 га по пр. Соборному, 89 (кадастровий номер 3510300000:11:422:0009), яка перебуває в постійному користуванні управління культури і туризму Олександрійської міської ради (а.с. 25-28).
Згідно з п. 2.1., 2.3. Договору сервітуту на землекористування встановлюється терміном до 31.12.2022. 
Після закінчення терміну дії Договору Землекористувач має переважне право на поновлення Договору на новий термін, якщо інше не передбачено цим Договором, або ухвалою суду чи рішенням Олександрійської міської ради. У цьому разі зацікавлена сторона повинна письмово повідомити другу сторону про бажання щодо продовження дії Договору на новий термін не пізніше ніж за два місяці до його закінчення.
Відповідно до п. 4.. Договору сервітутне землекористування встановлюється для розміщення тимчасової споруди на земельній ділянці площею 0,0030 га.
Підпунктами а, д пункту 7.4. Договору визначено, що землекористувач зобов`язаний: для оформлення паспорта прив`язки звернутись до управління житлово-комунального господарства, архітектури та містобудування міської ради із додатковою заявою щодо оформлення паспорту прив`язки тимчасової споруди; у належному стані повернути власнику земельну ділянку після закінчення строку дії договору.
Відповідно до п.п. б) п. 8.1. Договору передбачено, що договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання.
Згідно з п.п. а) п. 8.2. Договору однією з підстав припинення договору є закінчення терміну, на який було встановлено сервітутне землекористування.
27.01.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права користування (сервітуту) (номер запису про інше речове право: 40376331) із зазначенням дати закінчення - 31.12.2022.
Як зазначає позивач, 12.04.2022 року на виконання п. 2.1. договору він звернувся з заявою до Відповідача про продовження договору, з проханням продовжити дію земельного сервітуту строком на 10 років та наданням додаткової земельної ділянки розміром 15 м.кв, на 10 років для розширення підприємницької діяльності та збільшення чисельності працівників (а.с. 41).
На звернення Позивача Відповідач листом №123/10/06/2 від 22.04.2022 повідомив, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану" від 07.04.2022 внесені зміни до розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, а саме:
"Під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану..."; "Поновлення договорів оренди, суборенди земельних ділянок, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту у випадках, визначених пп. 1 п. 27 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, здійснюється без внесення відомостей про таке поновлення до Державного реєстру речових прав". Вищезазначеним законом на час дії воєнного стану не передбачено формування та відведення земельних ділянок, крім земельних ділянок сільськогосподарського призначення." (а.с. 32).
За твердженням Позивача, Відповідач, пославшись у квітні 2022 року на дію п. 27 розд. Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України у редакції Закону № 2145-ІХ, ввів його в оману, оскільки його договір, строк якого спливав 31.12.2022, не підпадав під автоматичне поновлення. Проте, цим листом міська рада фактично створила у Позивача переконання, що його договір сервітуту буде продовжений автоматично.
Після 19.11.2022 норма про автоматичне поновлення договорів перестала діяти і всі органи місцевого самоврядування були зобов`язані розглядати заяви суб`єктів господарювання у звичайному порядку.
У лютому 2023 року Позивач отримав лист Олександрійської міської ради №27/10/06/2 від 30.01.2023 з вимогою звільнити земельну ділянку та демонтувати тимчасову споруду (а.с. 31). 
Позивач був переконаний, що таке повідомлення є наслідком відмови у продовженні договору, і лише у серпні 2025 року стало відомо, що його заява від 12.04.2022 взагалі не була розглянута.
Крім того, після повторного звернення з заявою про поновлення земельного сервітуту відносно вищевказаної ділянки 24.12.2024 року Олександрійська міська рада ухвалила рішення від №972 "Про надання в тимчасове користування земельних ділянок на встановлення земельного сервітуту" (а.с. 20), п. 6 якого відмовила Тримбачу А.Л. у наданні згоди на встановлення сервітуту терміном на 3 (три) роки для розміщення тимчасової споруди на земельну ділянку площею 0,0030 га за рахунок земельної ділянки загальною площею 1,4770 га в АДРЕСА_2 (кадастровий номер 3510300000:11:422:0009), яка перебуває у постійному користуванні управління культури і туризму Олександрійської міської ради, у зв`язку з відсутністю письмового погодження землекористувача, справжність підпису на якому засвідчується нотаріально.
Позивач зазначає, що Відповідач не надав часу на усунення формальних недоліків та навіть не запропонував звернутися по погодження.
Водночас зазначеним рішенням Відповідача, на тій самій земельній ділянці надано Товариству з додатковою відповідальністю "М`ЯСОКОМБІНАТ "ЯТРАНЬ" згоду на встановлення земельного сервітуту терміном на 1 (один) рік на земельну ділянку площею 0,0030 га, за рахунок земельної ділянки загальною площею 1,4770 га, в АДРЕСА_2 (кадастровий номер 3510300000:11:422:0009) для розміщення тимчасової споруди з виконанням комплексного благоустрою прилеглої території. Зазначене, на думку Позивача, свідчить про нерівне ставлення та порушення принципів добросовісності й рівності суб`єктів господарювання.
За твердженням Позивача, саме така бездіяльність Відповідача призвела до того, що Договір не був продовжений, попри те, що Позивач належним чином виконав свій обов`язок і завчасно звернувся із відповідною заявою.
Заява Позивача залишається нерозглянутою, а рішення за результатами її розгляду - не прийнятим, що стало підставою для звернення Позивача до суду з даним позовом.
У відзиві на позов відповідач просить відмовити в задоволенні позову та зазначає таке.
Договір № 363 особистого строкового сервітуту від 27.01.2021, який укладений між Олександрійською міською радою та ФОП Тримбачем А.Л., з встановленим строком дії земельного сервітуту - до 31.12.2022, є таким, що припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис. При цьому, умови Договору не передбачають можливості його автоматичного продовження. Як наслідок, зі спливом строку дії такого договору припиняються і правовідносини сторін, які мали місце внаслідок укладення такого договору. Тому вимога позивача щодо зобов`язання відповідача розглянути заяву від 12.04.2022 про продовження договору № 363 особистого строкового сервітуту є безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах матеріального права, оскільки господарський суд не може зобов`язати орган місцевого самоврядування розглянути заяву про продовження договору, якого як на момент звернення до суду, так і на даний час, - не існує.
У відповіді на відзив позивач не погоджується з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву та зазначає, що був введений в оману оскільки, у квітні 2022 року посадові особи Олександрійської міської ради запевнили його у тому, що договір буде автоматично продовжено, хоча таке продовження об`єктивно не могло відбутися, оскільки строк дії договору спливав 31.12.2022. При цьому, після 19.11.2022 Олександрійська міська рада була зобов`язана розглянути заяву ФОП Тримбача А.Л. у загальному порядку та прийняти відповідне рішення, однак цього зроблено не було. Саме така бездіяльність Олександрійської міської рада призвела до того, що договір особистого строкового сервітуту №363 не був продовжений, попри те, що ФОП Тримбач А.Л. належним чином виконав свій обов`язок і завчасно звернувся із відповідною заявою. Поряд з цим, відповідачем не враховано положення п. 2.3 договору №363 особистого строкового сервітуту від 27.01.2021, згідно з яким землекористувач має переважне право на поновлення договору на новий термін, якщо інше не передбачено цим Договором, або ухвалою суду чи рішенням Олександрійської міської ради.
Вирішуючи спір, господарський суд враховує таке.
Стаття 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) серед видів речових прав нерухоме майно передбачає право користування (сервітут). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Стаття 99 ЗК України визначає види права земельних сервітутів. Так, відповідно до пункту в) частини 1 зазначеної норми, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів - право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).
Відповідно до ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 101 ЗК України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.
За положеннями ст. 102 ЗК України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках, зокрема, закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут.
Як слідує з наявних матеріалів справи, сервітутне землекористування за Договором встановлено терміном до 31.12.2022. 
Водночас, направлений Позивачем лист від 12.04.2022 Відповідачу фактично містив прохання про продовження строку оренди земельної ділянки та надання додаткової ділянки, але не містив посилання на чинний Договір та його умови. Водночас п. 2.3. Договору передбачає переважне право землекористувача на поновлення договору, що відрізняється від прохання про "продовження" строку оренди.
Відповідач у відповіді від 22.04.2022 (лист №123/10/06/2) надав інформацію з посиланням на чинні норми законодавства щодо поновлення договорів оренди та інших прав користування землею в умовах воєнного стану. Це свідчить про те, що Відповідач діяв у межах правового поля та надав роз`яснення, а не вводив Позивача в оману.
Суд зазначає, що на відміну від договору оренди землі, за яким орендареві передається право володіння та користування земельною ділянкою, за правом земельного сервітуту жодну із правомочностей власника земельної ділянки набувач сервітуту в повному обсязі не отримує.
Водночас, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту, які передбачені ст. 99 ЗК України.
З огляду на наведене, оренда землі та земельний сервітут є різними за своєю правовою сутністю інститутами земельного права, які не можуть бути ототожнені, а договір земельного сервітуту за своєю природою, відповідно до чинного земельного законодавства, не є і не може бути прирівняним до договору оренди землі.
Отже, твердження Позивача про введення його в оману спростовується, оскільки відповідь Відповідача була обґрунтованою та базувалася на чинних нормах права
За змістом ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Положеннями ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згадана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес; порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково; при оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи; отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.
Водночас судом ураховано правову позицію, наведену в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, згідно з якою відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Також судом взято до уваги наведений в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №372/270/16-ц висновок про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст. 13 Конвенції вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland, 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine, заява №20390/07).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Положення ст. 13 вимагають, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).
Таким чином, в кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
В рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.
З огляду на наведене, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
На це вказується, зокрема, й в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №І5-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Конституційний Суд України в п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголосив на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Таким чином, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).
Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
В даному випадку Позивач звернувся до суду із вимогами про визнання протиправною бездіяльність Олександрійської міської ради, яка полягає у неприйнятті за результатами розгляду заяви Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження дії договору особистого строкового сервітуту №363 від 27.01.2021 жодного з рішень, передбачених ч. 2 ст. 124-1 Земельного кодексу України та зобов`язати Олександрійську міську раду розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 про продовження договору земельного сервітуту на пленарному засіданні сесії та за результатами її розгляду прийняти рішення, відповідно до ст. 124-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", що свідчить про те, що позивач намагався захистити своє майнове право на поновлення строку користування земельною ділянкою на підставі Договору.
Таким чином, бездіяльність Відповідача, на переконання Позивача, в даному випадку нерозривно пов`язана із правовідносинами користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, при цьому така бездіяльність міської ради Позивачем пов`язується саме з поновлення дії вже укладеного між сторонами Договору, а не загальної процедури його встановлення вперше відповідно до чинного законодавства України, тобто Відповідач з огляду на самостійно визначені Позивачем предмет та підстави позову, позиціонується саме як сторона вже укладеного раніше договору.
Відповідно до висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №1917/1188/2012 (№826/1291/17), з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору оренди землі припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору.
Тобто, якщо особа звертається до органу місцевого самоврядування із заявою про продовження строку дії вже укладеного раніше між ним та міською радою договору, то у таких правовідносинах сторони є рівними, оскільки такі правовідносини виникли між ними саме з договору, а тому підстави стверджувати, що орган місцевого самоврядування діє як суб`єкт владних повноважень, відсутні.
При цьому, слід зазначити, що з урахуванням конкретних обставин даної справи, вимога про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта договірних відносин по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки, як неналежного виконання зобов`язання учасником господарської діяльності.
Отже, звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправною бездіяльність Відповідача, Позивач фактично просить установити певні обставини, які, на його думку, відбулись в минулому, надати їм правову оцінку, а саме, неналежному виконанню Відповідачем своїх зобов`язань за Договором, в т.ч. щодо процедури його пролонгації, передбаченої п. 2.3. Договору.
Разом з тим, законом не передбачено такого способу захисту цивільних прав або інтересів, як визнання незаконною дії суб`єкта цивільних правовідносин, адже задоволення відповідної вимоги не призводить до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/16981/17, від 11.06.2019 у справі №910/15651/17, від 14.05.2019 у справі №910/16744/17).
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту, як визнання протиправною бездіяльність Олександрійської міської ради, яка полягає у неприйнятті за результатами розгляду заяви Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження дії договору особистого строкового сервітуту №363 від 27.01.2021 жодного з рішень, передбачених ч. 2 ст. 124-1 Земельного кодексу України, не відновлює його прав, які Позивач вважає порушеними та за захистом яких він звернувся у даній справі.
З приводу позовної вимоги про зобов`язання Олександрійської міської ради розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження договору земельного сервітуту на пленарному засіданні сесії та за результатами її розгляду прийняти рішення відповідно до ст. 124-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", слід зазначити, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Судами неодноразово наголошувалось, що суд не може підміняти державний орган (орган місцевого самоврядування), рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Єдиним можливим випадком, коли суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
В даному випадку Позивач просить суд зобов`язати Олександрійську міську раду розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження договору земельного сервітуту на пленарному засіданні сесії та за результатами її розгляду прийняти рішення, відповідно до ст. 124-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вказуючи на те, що Олександрійська міська рада не розглянула заяву до закінчення строку дії Договору, відповідне питання не виносилось на сесію ради, що по суті свідчить, що Позивач хоче, щоб Відповідач виніс розгляд його заяви на відповідну сесію ради, при цьому, відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Закону України "Про місцеве самоврядування" до виключної компетенції органу місцевого належать повноваження щодо скликання відповідної сесії ради та формування порядку денного сесій ради, тобто ці повноваження є дискреційними, суд не може втручатись у їх здійснення та зобов`язувати раду розглядати будь-які питання на тій чи іншій її сесії.
Крім цього, навіть у разі задоволення такої позовної вимоги та зобов`язання Відповідача розглянути заяву Позивача, згадане не призведе до поновлення "порушених" прав позивача, оскільки не поновить його права користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, тобто не матиме наслідком вирішення спору, який виник між сторонами за даним позовом, відтак суд дійшов висновку про обрання Позивачем в даному випадку також неналежного способу захисту його порушених прав.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №920/204/20.
Разом з тим, суд зауважує, що посилання Позивача на тривалий не розгляд його заяви про продовження строку дії укладеного між сторонами Договору, має значення тільки для встановлення факту продовження строку дії Договору за умови дотримання сторонами такого договору певної процедури його пролонгації або ні, та як наслідок, вирішення судом питання щодо визнання факту його поновлення або його відсутність, та визнання відповідної додаткової угоди до Договору укладеною (що в такому випадку було б належним способом захисту).
Суд зазначає, що на частину земельної ділянки, відповідно до витягу №2601738 від 14.04.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Товариством з додатковою відповідальністю "М`ЯСОКОМБІНАТ "ЯТРАНЬ" встановлено земельний сервітут терміном на 1 (один) рік за Договором від 01.04.2026. Отже, задоволення позову не призведе до реальних ефективних правових наслідків щодо відновлення прав позивача. В такому випадку було б належним способом захисту припинення права оренди земельної ділянки та переведення цього права на іншу особу.
З огляду на встановлені обставини, всі інші доводи та міркування сторін не мають вирішального впливу на результат вирішення спору, тому з урахуванням принципу процесуальної економії не потребують детальної відповіді суду.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Олександрійської міської ради, яка полягає у неприйнятті за результатами розгляду заяви Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження дії договору особистого строкового сервітуту №363 від 27.01.2021 жодного з рішень, передбачених ч. 2 ст. 124-1 Земельного кодексу України та зобов`язати Олександрійську міську раду розглянути заяву Фізичної особи-підприємця Тримбача Анатолія Леонідовича від 12.04.2022 року про продовження договору земельного сервітуту на пленарному засіданні сесії та за результатами її розгляду прийняти рішення відповідно до ст. 124-1 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки не здійснюють захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на Позивача.
Керуючись ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 247-252, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Копії рішення надіслати позивачу та відповідачу через систему "Електронний суд".

Повний текст рішення складено - 01.05.2026.

Суддя М.С. Глушков