СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року м. Харків Справа № 917/91/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» (вх. № 944 П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26 
за позовом Фізичної особи-підприємця Дьоміна Анатолія Вікторовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до відповідача: Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» (адреса 36014, місто Полтава, вулиця Зигіна, будинок 29 офіс 313, ЄДРПОУ 36514677).
про стягнення заборгованості 665 717,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Дьомін Анатолій Вікторович звернувся до суду з позовом про стягнення з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» заборгованості за договором оренди від 08.11.2023 №АОРС-1 в розмірі 665 717 грн, з яких: 504 000, 00 грн основної заборгованості, 33 237, 98 грн, інфляційних втрат та 128 478, 79 грн подвійної облікової ставки НБУ. Також, згідно з заявою про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, позивач очікує понести судові витрати у справі на оплату судового збору в розмірі 7988,60 грн та 30 000,00 грн на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди в частині оплати передбачених цим договором платежів у встановлений строк.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26 позов задоволено повістю. Стягнуто з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» на користь Фізичної особи-підприємця Дьоміна Анатолія Вікторовича: 504 000,00 грн основного боргу; 33237,98 грн інфляційних втрат; 128478,79 грн пені; 7988,60 судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що орендодавцем було належним чином виконано свій обов`язок з передачі майна згідно з Договором оренди від 08.11.2023 №АОРС-1, а відповідачем прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь-яких зауважень. Проте, в порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідачем не було сплачено у визначені Договором строки орендну плату, внаслідок чого у відповідача виникла відповідна заборгованість. У зв`язку з пропущенням відповідачем строків внесення оплати за оренду майна, позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню та інфляційні втрати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач належними і достатніми доказами обґрунтував свої позовні вимоги, а розрахунок основної заборгованості, пені та інфляційних втрат, наданий позивачем, є арифметично вірним. Разом з тим, наведений позивачем розрахунок, правильність якого перевірено судом першої інстанції, не спростований відповідачем будь-якими доказами.
Приватне підприємство «Українська сервісна бурова компанія-1» з рішенням суду першої інстанції не погодилась, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26 в частині стягнення 33 237,98 грн інфляційних втрат та 128 478,79 грн пені та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні штрафних санкцій, або як альтернативу зменшити розмір пені до справедливого та співмірного рівня.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає таке:
- суд першої інстанції не врахував положення ст. 551 ЦК України які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо вона є явно завищеною та непропорційною наслідкам порушення зобов`язання, пеня у розмірі 128478,79 грн є надмірною, становить значну частину від основного боргу та не відповідає принципам справедливості і співмірності, суд не дослідив тривалість порушення, факт часткової оплати відповідачем, відсутність доведених збитків позивача, фактично розрахунок пені було прийнято без оцінки її розумності;
- суд одночасно стягнув пеню та інфляційні втрати, що у даному випадку призвело до надмірного фінансового навантаження на відповідача та суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, передбаченим ст. 3 ЦК України, суд не перевірив, чи не призводить таке стягнення до подвійної відповідальності за одне і те саме порушення;
- також судом не було належним чином враховано поведінку відповідача, який частково виконував свої зобов`язання, що свідчить про відсутність умисного ухилення від виконання договору;
- матеріали справи не містять належних доказів отримання всіх рахунків, що має значення для визначення моменту настання прострочення та правильності нарахування штрафних санкцій, таким чином суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання щодо нарахування штрафних санкцій, не застосував принцип співмірності відповідальності та не скористався правом на зменшення неустойки, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26. Розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без виклику учасників справи. 
11.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від ФОП Дьоміна А. В. надійшов відзив (вх. № 5299), в якому позивач просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
У відзиві позивач зазначає, що:
- суд першої інстанції правомірно стягнув пеню у визначеному розмірі, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зменшення неустойки відповідно до ст. 551 ЦК України є правом, а не обов`язком суду та застосовується лише за наявності доведення виняткових обставин.
- наведені доводи та обґрунтування Відповідача мають формальний характер без належного підтвердження доказами та націлені виключно на уникнення майнової відповідальності за невиконання договірних зобов`язань. Відповідач не навів жодного доказу поважності причини несвоєчасного виконання свого зобов`язання.
- позивач зазначає, що розмір пені становить лише 25% від суми заборгованості, що є абсолютно співмірним та справедливим з огляду на поведінку Відповідача.
- позивач звертає увагу на те, що Відповідач в суді першої інстанції не заперечував щодо розміру пені та не заявляв клопотань про зменшення розміру штрафних санкцій. Саме лише посилання на «значний розмір» пені не є достатньою підставою для її зменшення. Крім того, розмір пені був визначений відповідно до умов договору, а саме п. 9.2, які сторони добровільно погодили при його укладенні, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України. Доводи апелянта про часткове виконання зобов`язань не спростовують факту допущеного прострочення та не виключають застосування відповідальності.
- посилання апелянта на нібито «подвійну відповідальність» є невірним. Інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права кредитора та компенсацією знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Натомість пеня є видом неустойки та заходом відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, пеня та інфляційні втрати мають різну правову природу, а тому можуть бути стягнуті одночасно.
18.05.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/91/26.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила такі обставини справи.
08.11.2023 між фізичною особою-підприємцем Дьоміним Анатолієм Вікторовичем (орендодавець) та Приватним підприємством «Українська сервісна бурова компанія-1» (орендар) укладено договір оренди АОРС-1 (далі – Договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове користування транспортний засіб агрегат для освоєння і ремонту свердловин АОРС-80 на базі автомобіля КРАЗ-250, реєстраційний номер № НОМЕР_2 в комплекті згідно Специфікації № 1 даного Договору, в подальшому іменований «агрегат».
Орендодавець зобов`язується передати Агрегат Орендарю за актом приймання-передачі (п. 2.1. Договору).
Відповідно до п. 4.1. Договору, орендна плата за цим договором залежить від режимів використання агрегату та розраховується виходячи з періодів користування агрегатом в наступному порядку: -період не використання обладнання (простою, ремонту, невиконання КРС) – одна доба у розмірі 6000, 00 грн; період мобілізації чи демобілізації обладнання – одна операція у розмірі 25 000, 00 грн; період виконання робіт з КРС – одна доба у розмірі 15 000, 00 грн.
До 5-го числа, наступного за звітним місяцем, Орендар зобов`язаний надати Орендодавцю первинні документи або завiренi копії первинних документів про роботу Агрегату, на підставі яких Орендодавець нараховує орендну плату (п. 4.2. Договору). 
Оплата орендних платежів проводиться Орендарем на підставі рахунку Орендодавця, що надсилається останнім Орендарю до 10-го числа наступного за звітним місяцем (п. 4.3. Договору).
Орендар після отримання рахунку на оплату перераховує орендну плату Орендодавцю на розрахунковий рахунок, який вказаний у Договорі, протягом 10-ти календарних днів з дати отримання рахунку (п. 4.4. Договору).
Пунктом 5.2. Договору передбачено, що Орендар зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Пунктом 9.1. Договору зазначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим Договором.
Згідно з п. 9.2. Договору за несвоєчасну сплату орендної плати орендодавець має право нарахувати орендарю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.
На виконання умов Договору Орендодавець згідно з актом приймання-передачі в оренду від 15.11.2023 передав, а Орендар прийняв агрегат для освоєння і ремонту свердловин АОРС-80 на базі автомобіля КРАЗ-250, реєстраційний номер НОМЕР_2 в комплекті згідно з Специфікацією № 1 до цього Договору (а.с. 11, зворот). Згідно з актом приймання-передачі з оренди від 19.09.2025 Орендар передав, а Орендодавець прийняв з оренди агрегат для освоєння і ремонту свердловин АОРС-80 на базі автомобіля КРАЗ-250, реєстраційний номер НОМЕР_2 в комплекті згідно з Специфікацією № 1 до цього Договору (а.с. 12, зворот).
Періоди використання Агрегату відображено в підписаних сторонами актах надання в оренду, а саме:
-згідно з актом № 1 надання в оренду транспортних засобів від 31.01.2025 (а.с. 13) виконавцем було надано в оренду Агрегат в січні 2025 року на суму 209 000,00 грн;
-згідно з актом № 2 надання в оренду транспортних засобів від 31.12.2024 (а.с. 14) виконавцем було надано в оренду Агрегат в грудні 2024 року на суму 297 000, 00 грн;
-згідно з актом № 3 надання в оренду транспортних засобів від 28.02.2025 виконавцем було надано в оренду Агрегат у лютому 2025 року на суму 12 000, 00 грн (а.с. 15, зворот);
-згідно з актом № 10 надання в оренду транспортних засобів від 31.07.2025 виконавцем було надано в оренду Агрегат у липні 2025 року на суму 157 000, 00 грн (а.с. 16. зворот);
-згідно з актом № 12 надання в оренду транспортних засобів від 31.08.2025 виконавцем було надано в оренду Агрегат у серпні 2025 року на суму 302 000, 00 (а.с. 17, зворот);
-згідно з актом № 14 надання в оренду транспортних засобів від 19.09.2025 виконавцем було надано в оренду Агрегат у вересні 2025 року на суму 67 000, 00 грн (а.с. 18, зворот).
Спір у справі виник внаслідок невиконання відповідачем обов`язку щодо внесення орендних платежів у визначений договором строк, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення основної заборгованості.
Станом на момент звернення з позовом до суду розмір основної заборгованості становить 504 000, 00 грн.
Згідно з п. 4.4. Договору Орендар перераховує орендну плату Орендодавцю протягом 10-ти календарних днів з дати отримання рахунку.
За посиланням позивача у позовній заяви, ним було оформлено та виставлено рахунки (а.с. 14, зворот-18) на загальну суму 944 000,00 грн, проте докази отримання рахунків відповідачем в матеріалах справи відсутні.
Позивач вказує, що всупереч розділу 4 вказаного Договору, оплати за надані послуги з оренди здійснювались частково, а саме:
-за рахунком № 31/12/-1 від 31.12.2024 на суму 210 000, 00 грн., залишок заборгованості 87 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/01/-1 від 31.01.2025 на суму 190 000, 00 грн., залишок заборгованості 19 000, 00 грн;
-за рахунком № 28/02/-1 від 28.02.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 12 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/07/-1 від 31.07.2025 на суму 100 000, 00 грн., залишок заборгованості 17 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/08/1 від 31.08.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 302 000, 00 грн;
-за рахунком № 19/09/-1 від 19.09.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 67 000, 00 грн.;
Внесення Орендарем орендної плати за Договором в зазначеному розмірі підтверджується відповідними платіжними інструкціями, залученими до матеріалів справи (а.с. 22-28).
Позивач направляв відповідачу претензію від 10.11.2025 про сплату боргу за Договором оренди, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та накладною відділення «Укрпошти» (а.с. 21), яка залишена зі сторони відповідача без відповіді та задоволення.
Інфляційне збільшення суми боргу за розрахунком позивача становить 33 237,98 грн інфляційних втрат та 128 478,79 грн подвійної облікової ставки НБУ
Означене стало підставою для звернення позивача до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» заборгованості за договором оренди від 08.11.2023 №АОРС-1 в розмірі 665 717 грн.
Суд першої інстанції задовольнив позов повністю, що стало підставою для звернення відповідача до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає про таке.
Предметом судового розгляду даної справи є вимога ФОП Дьоміна А. В. до Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» про стягнення заборгованості за договором оренди від 08.11.2023 №АОРС-1 в розмірі 665 717 грн, з яких: 504 000,00 грн основної заборгованості, 33 237,98 грн, інфляційних втрат та 128 478,79 грн подвійної облікової ставки НБУ. 
Підставою позовних вимог є порушення відповідачем умов договору оренди майна від 08.11.2023 №АОРС-1, а саме: у встановлений строк відповідачем не здійснено повної оплати передбачених цим договором платежів.
Натомість предметом апеляційного розгляду є перевірка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, в частині стягнення 33 237,98 грн інфляційних втрат і 128 478,79 грн пені, з урахуванням доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
При цьому, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 504 000,00 грн апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення не оскаржується.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 86 наведеного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з п.1 ч. 2 ст.11 ЦК, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вбачається із встановлених обставини у цій справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору оренди майна від 08.11.2023 №АОРС-1.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
За приписами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 3) сплата неустойки.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено судами, позивачем і відповідачем підписані та скріплені печатками акти про надання в оренду транспортних засобів №1, 2, 3, 10, 12, 14, що містять перелік режимів використання агрегату, період такого використання та вартість за період користування, які визначені відповідно до п. 4.1. Договору (а.с. 13,14,15 на звороті, 16 на звороті, 17 на звороті, 14 на звороті). 
Згідно з п. 4.4. Договору Орендар перераховує орендну плату Орендодавцю протягом 10-ти календарних днів з дати отримання рахунку. 
До вказаних актів позивачем складено рахунки-фактури, які були сплачені відповідачем не в повному обсязі, або не сплачені взагалі, а саме: 
- за рахунком № 31/12/-1 від 31.12.2024 на суму 210 000, 00 грн – сплату підтверджують п`ять платіжних інструкцій від 09.05.2025, 23.04.2025, 09.04.2025, 21.03.2025, 12.03.2025 (а.с. 26 на звороті - 28 на звороті). Залишок заборгованості по рахунку 87 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/01/-1 від 31.01.2025 на суму 190 000, 00 грн – сплату підтверджують чотири платіжні інструкції від 22.10.2025, 12.09.2025, 29.07.2025, 02.07.2025 (а.с.23 на звороті – 25). Залишок заборгованості по рахунку 19 000, 00 грн;
-за рахунком № 28/02/-1 від 28.02.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 12 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/07/-1 від 31.07.2025 на суму 100 000, 00 грн – сплату підтверджують дві платіжні інструкції від 31.12.2025, 28.11.2025 (а.с. 22-23). Залишок заборгованості по рахунку 17 000, 00 грн;
-за рахунком № 31/08/1 від 31.08.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 302 000, 00 грн;
-за рахунком № 19/09/-1 від 19.09.2025 оплата не проводилась, залишок заборгованості 67 000, 00 грн.;
Вказані докази підтверджують факт прострочення відповідачем здійснення оплати вищенаведених рахунків, як того вимагає п. 4.4. Договору.
Разом з тим, згідно з п. 9.2. Договору за несвоєчасну сплату орендної плати орендодавець має право нарахувати орендарю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Апеляційний суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що дії відповідача слід кваліфікувати як неналежне виконання зобов`язання у розумінні ст. 610 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування передбачених договором правових наслідків, а саме сплати пені відповідно до пункту 9.2. Договору. При цьому суд вірно застосував положення ст. 549 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки визначається договором і підлягає стягненню у разі встановлення факту порушення зобов`язання. Також, судом першої інстанції правомірно встановлено обов`язок відповідача щодо сплати позивачу інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов`язання з оплати оренди, що повністю відповідає положенням ст. 625 ЦК України. 
Перевіривши розрахунок пені та розрахунок суми інфляційних втрат, що заявлені до стягнення позивачем, апеляційний суд не встановив їх завищення або арифметичних помилок. Отже, сума боргу за розрахунками здійсненими позивачем є правильною та обґрунтованою.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту пропущення відповідачем встановленого Договором строку здійснення оплати за оренду майна, наявність порушення договірного зобов`язання та правомірність застосування до нього договірної відповідальності у вигляді пені, а також правомірність нарахування інфляційних втрат. Висновки місцевого господарського суду є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають встановленим обставинам справи й нормам чинного законодавства.
Разом з тим, на думку апелянта, суд першої інстанції не врахував положення ст. 551 ЦК України які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо вона є явно завищеною та непропорційною наслідкам порушення зобов`язання, пеня у розмірі 128478,79 грн є надмірною, становить значну частину від основного боргу та не відповідає принципам справедливості і співмірності, суд не дослідив тривалість порушення, факт часткової оплати відповідачем, відсутність доведених збитків позивача, фактично розрахунок пені було прийнято без оцінки її розумності. Також судом першої інстанції не було належним чином враховано поведінку відповідача, який частково виконував свої зобов`язання, що свідчить про відсутність умисного ухилення від виконання договору.
З приводу цього колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає про таке.
Якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.07.2023 по справі №914/3231/16, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
У постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, Верховний Суд зазначив, що визначення конкретного розміру штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст.551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст.86 ГПК України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника; його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання; ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язані; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.
Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи.
Зі змісту Договору вбачається, що відповідач погодився на включення до Договору умов щодо можливості нарахування пені за несвоєчасну сплату орендної плати, що передбачено п. 9.2. Умовами Договору чітко визначено підстави для нарахування пені, тому відповідач, укладаючи Договір, на них погодився. Натомість не здійснював сплату орендної плати вчасно або взагалі її не здійснював. 
Апелянтом не надано доказів, які б підтверджували той факт, що розмір пені, що підлягає сплаті за порушення умов Договору, є неспівмірним і надмірно завищеним, впливає на можливість здійснення господарської діяльності відповідачем, а також є обтяжливим для фінансового і майнового становища апелянта. Тому зазначені відповідачем доводи апеляційної скарги не видаються суду обґрунтованими.
Враховуючи, специфіку правовідносин, що виникли між сторонами; те, що відповідачем не наведено виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, а також не надано доказів надмірності заявлених позивачем вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення розміру пені. 
На думку апелянта, суд першої інстанції одночасно стягнув пеню та інфляційні втрати, що у даному випадку призвело до надмірного фінансового навантаження на відповідача та суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, передбаченим ст. 3 ЦК України, суд не перевірив, чи не призводить таке стягнення до подвійної відповідальності за одне і те саме порушення.
Апеляційний суд вважає зазначенні доводи необґрунтованими і безпідставними, з огляду на таке.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України)
Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (постанови ВП ВС від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зауважила, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. А тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Отже, пеня є видом неустойки (штрафною санкцією) та заходом відповідальності за порушення зобов`язання, а інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу кредитора.
Таким чином, пеня та інфляційні втрати мають різну правову природу, а тому можуть бути стягнуті одночасно. 
Як стверджує апелянт, матеріали справи не містять належних доказів отримання всіх рахунків, що має значення для визначення моменту настання прострочення та правильності нарахування штрафних санкцій, таким чином суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання щодо нарахування штрафних санкцій, не застосував принцип співмірності відповідальності та не скористався правом на зменшення неустойки, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.
Апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Апелянтом було частково сплачено заборгованість за рахунками №31/12/-1 від 31.12.2024, №31/01/-1 від 31.01.2025, №31/07/-1. У платіжних інструкціях, що міститься в матеріалах справи, у призначені платежу вказані ці рахунки-фактури. 
Зазначене свідчить про те, що апелянт отримував рахунки-фактури від позивача, проте несвоєчасно здійснював оплату за деякими рахунками або взагалі ігнорував рахунки надіслані позивачем.
За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин.
Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
Апелянтом не надано доказів, що підтверджують отримання останнім всіх рахунків-фактур, що містяться в матеріалах справи. Разом з тим, у апеляційного суду не має підстав вважати, що момент настання прострочення зобов`язання, який вказав позивач, є хибним. Власного розрахунку пені та інфляційних втрат апелянт не надав.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач був обізнаний про рахунки-фактури, розмір та терміни оплати, що підтверджується частковою сплатою оренди відповідачем на зазначені позивачем реквізити.
Загалом апеляційний суд вважає зазначенні доводи необґрунтованими і безпідставними, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував фактичні обставини справи щодо порушення відповідачем умов Договору, надав належну правову оцінку доказам, правильно визначив характер спірних правовідносин та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки вже досліджених судом доказів та повторення правової позиції, яка була предметом розгляду у суді першої інстанції, однак не містять жодних нових обставин чи належних доказів, що спростовували б встановлені судом факти.
За таких обставин, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної звертається до висновків, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у цій справі.
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26, яке відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1 ч. 1 ст. 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Українська сервісна бурова компанія-1» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.04.2026 у справі № 917/91/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повна постанова складена 06.07.2026.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян