ЄУН 387/1660/24
Номер провадження по справі 1-кп/387/41/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області кримінальне провадження зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12024121100000347 від 08.11.2024, яке надійшло з Добровеличківського відділу Новоукраїнської окружної прокуратури Кіровоградської області за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Скопіївка, Добровеличківського району, Кіровоградської області, зареєстрована та фактично проживаюча за адресою АДРЕСА_1 , офіційно не працює, громадянка України, одружена, на утриманні має малолітнього сина 2014 року народження, раніше не судима,
у вчиненні кримінального проступку, передбачених ч.2 ст.125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 
потерпілої ОСОБА_5 
захисника ОСОБА_6 
обвинуваченої ОСОБА_3 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 заподіяла умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за таких обставин.
07 листопада 2024 року близько 13 години 20 хвилин (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні Добровеличківського ліцею «Лідер» за адресою: вул. Європейська, 135, селище Добровеличківка Новоукраїнського району Кіровоградської області, підійшла до кабінету соціального педагога, де перебувала ОСОБА_5 .
На ґрунті раніше виниклих неприязних відносин у ОСОБА_3 виник умисел на заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_3 зайшла до кабінету соціального педагога, підійшла до ОСОБА_5 та нанесла їй один удар кулаком правої руки в ділянку лівого ока.
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, параорбітальної гематоми зліва, забою очного яблука та м`яких тканин очниці, струсу головного мозку, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на термін більше 6-ти діб.
Обвинувачена ОСОБА_3 в судовому засіданні своєї вини у вчиненні кримінального проступку не визнала та пояснила, що 07 листопада 2024 року близько 13 години 10 хвилин прийшла до Добровеличківського ліцею «Лідер», щоб забрати зі школи свого малолітнього сина. Біля школи вона побачила автомобіль ОСОБА_5 , з якою тривалий час перебувала у конфліктних відносинах через суперечки між їхніми дітьми.
За словами обвинуваченої, раніше класний керівник радила їй та потерпілій примиритися, тому вона вирішила поговорити з ОСОБА_5 та з`ясувати причини конфлікту. З цією метою вона спустилася до кабінету соціального педагога, де перебували соціальний педагог ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .
Обвинувачена зазначила, що мала намір владнати конфлікт та сподівалася отримати пояснення від потерпілої щодо висловлених нею звинувачень про те, що її син нібито побив сина ОСОБА_5 . Коли вона запитала потерпілу, хто саме побив її дитину, остання, за словами обвинуваченої, відповіді не надала, підвелася зі стільця та почала відштовхувати її руками.
ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_5 поводилася агресивно, піднімала руки та намагалася витіснити її з кабінету. У зв`язку з цим вона прикривалася руками та намагалася уникнути конфлікту. Після цього вийшла до коридору. За її словами, коли соціальний педагог вийшла з кабінету, щоб покликати класного керівника, потерпіла продовжувала її відштовхувати та притиснула до дверного отвору.
Обвинувачена стверджувала, що будь-яких ударів потерпілій не наносила. Разом із тим не виключала, що під час взаємного штовхання або коли вона прикривалася руками, могла випадково зачепити ОСОБА_5 . Після повернення соціального педагога вона побачила, що у потерпілої під носом з`явилася подряпина та сліди крові.
За словами ОСОБА_3 , після інциденту соціальний педагог попросила її більше не заходити до кабінету. На коридорі перебувала директор ліцею, яка поцікавилася причиною шуму. Обвинувачена повідомила їй про конфлікт та попросила викликати поліцію. Після цього вона забрала дитину та пішла додому.
Пізніше їй зателефонували зі школи та повідомили про приїзд працівників поліції. Працівники поліції опитували її біля службового автомобіля. Під час спілкування з правоохоронцями вона повідомила, що також вважає себе потерпілою від дій ОСОБА_5 .
Додатково обвинувачена пояснила, що до кабінету соціального педагога її ніхто не запрошував, однак вона самостійно вирішила зайти для врегулювання конфлікту. Будь-яких ударів потерпілій не завдавала, а тілесні ушкодження могли виникнути випадково під час штовханини або за інших обставин. У проведенні інших слідчих дій участі не брала.
Під час судових дебатів обвинувачена ОСОБА_3 наполягала на своїй невинуватості та просила оцінювати всі досліджені докази не ізольовано, а в їх сукупності. Обвинувачена звертала увагу суду, що на її думку, наявні суперечності в показаннях потерпілої та окремих свідків щодо кількості нанесених ударів, механізму події, розташування учасників конфлікту в кабінеті соціального педагога, характеру та ступеня тілесних ушкоджень потерпілої. Також вона зазначала, що після події потерпіла самостійно викликала поліцію та швидку медичну допомогу, спілкувалася з іншими особами та не демонструвала ознак тяжкого погіршення стану здоров`я. Крім того, обвинувачена посилалася на свої попередні звернення до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування щодо конфліктів між сторонами, вважаючи, що це свідчить про її намір вирішувати спірні питання правовими засобами, а не шляхом фізичного насильства. Також вона зазначала, що прийшла до школи з метою забрати свою дитину та не мала наміру вступати у конфлікт із потерпілою. Обвинувачена просила суд врахувати наведені нею обставини під час оцінки достовірності показань потерпілої та свідків.
Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, суд вважає її вину доведеною сукупністю належних та допустимих доказів, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні надала показання, що 07 листопада 2024 року перебувала на лікуванні, коли їй зателефонувала класний керівник її сина ОСОБА_8 та попросила прибути до школи для надання письмових пояснень щодо конфлікту між дітьми.
Після прибуття до Добровеличківського ліцею «Лідер» вона за вказівкою класного керівника пройшла до кабінету соціального педагога ОСОБА_7 , який розташований навпроти кабінету 5 класу, де навчається її син. Перебуваючи в кабінеті, вона писала пояснення щодо конфліктної ситуації.
У цей час до кабінету зайшла ОСОБА_3 разом зі своєю дитиною та в грубій формі почала з`ясовувати стосунки, запитуючи: «Хто побив твого сина?». Соціальний педагог попросила обвинувачену залишити кабінет, однак остання, за словами потерпілої, підійшла до неї та нанесла удар в область лівої частини голови та обличчя.
Від удару з потерпілої впали окуляри. Після цього, за її словами, було нанесено ще один удар, внаслідок чого під носом з`явилася кров. Через отримані удари вона відчула запаморочення, а тому детально не бачила механізму нанесення другого удару.
Потерпіла пояснила, що перший удар був нанесений у ліву скроневу ділянку, коли вона сиділа за столом. Після інциденту соціальний педагог стала між нею та обвинуваченою та попросила останню вийти з кабінету. Згодом були викликані медичні працівники, які надали їй допомогу.
Також потерпіла зазначила, що після події зверталася за медичною допомогою до лікувальних закладів, у тому числі до обласної лікарні, оскільки через отримані ушкодження побоювалася погіршення зору. Підтвердила, що між нею та ОСОБА_3 раніше існували конфліктні відносини, пов`язані з поведінкою їхніх дітей та вирішенням питань щодо можливих проявів булінгу в навчальному закладі.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала показання, що на момент події працювала соціальним педагогом Добровеличківського ліцею «Лідер». 07 листопада 2024 року вона перебувала у своєму службовому кабінеті. Перед цим їй зателефонувала заступник директора школи ОСОБА_9 та повідомила, що до неї прийде мати учня ОСОБА_10 для надання письмових пояснень щодо конфліктної ситуації між учнями ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Зі слів свідка, коли до кабінету прийшла ОСОБА_5 , вона надала їй аркуш паперу для написання пояснення. Під час написання пояснення двері кабінету різко відчинилися, до приміщення зайшла ОСОБА_3 та почала з`ясовувати стосунки з ОСОБА_5 , запитуючи: «То чия дитина твою дитину побила?».
Свідок пояснила, що поруч із ОСОБА_3 перебував її малолітній син. Після цього вона побачила, як ОСОБА_3 зробила крок уперед та нанесла удар правою рукою в область лівого ока ОСОБА_5 . Від удару окуляри потерпілої впали на підлогу. Свідок безпосередньо бачила момент нанесення удару та рух руки обвинуваченої в напрямку обличчя потерпілої.
Після цього вона вимагала від ОСОБА_3 залишити кабінет. Коли обвинувачена вийшла з приміщення, свідок помітила у потерпілої почервоніння в ділянці обличчя та кровотечу з носа, у зв`язку з чим надала їй серветку. Надалі повідомила про подію класного керівника ОСОБА_8 , після чого були викликані працівники поліції та бригада екстреної медичної допомоги.
Свідок зазначила, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 тривалий час існували неприязні відносини, про що їй було відомо. Разом із тим безпосередніх свідчень про будь-які погрози з боку ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_3 вона не має. Також повідомила, що бачила, як ОСОБА_5 під час конфлікту відштовхувала ОСОБА_3 , однак факт нанесення удару потерпілій саме ОСОБА_3 вона підтвердила. На її переконання, удар був нанесений в область лівого ока потерпілої.
Свідок ОСОБА_8 надала показання, що працює класним керівником учнів ОСОБА_10 та ОСОБА_13 . У зв`язку з конфліктом між дітьми адміністрацією школи проводилася перевірка, під час якої виникла необхідність отримати письмові пояснення від матері ОСОБА_10 .
З цією метою вона зателефонувала ОСОБА_5 та попросила її прибути до школи для написання пояснення. За пропозицією заступника директора школи пояснення мало бути написане в кабінеті соціального педагога ОСОБА_7 .
У день події свідок перебувала на уроці у п`ятому класі, кабінет якого розташований навпроти кабінету соціального педагога. Через деякий час до класу забігла ОСОБА_7 та повідомила про конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Після цього вони разом прибігли до кабінету соціального педагога.
Коли свідок зайшла до приміщення, то побачила на підлозі окуляри ОСОБА_5 із пошкодженою дужкою та вибитим склом. У потерпілої вона помітила кров біля носа. ОСОБА_3 на той момент перебувала у коридорі поблизу кабінету директора школи. Безпосередньо моменту нанесення удару свідок не бачила.
Також свідок підтвердила, що між батьками дітей раніше неодноразово виникали конфліктні ситуації. За результатами внутрішньої перевірки вона надавала відповідні пояснення адміністрації школи.
Свідок ОСОБА_14 надала показання, що на момент події входила до складу слідчо-оперативної групи поліції. На службовий планшет надійшло повідомлення від ОСОБА_5 про спричинення їй тілесних ушкоджень у приміщенні Добровеличківського ліцею «Лідер».
Після прибуття до навчального закладу вона побачила ОСОБА_5 , яка тримала біля носа серветку. На обличчі потерпілої були помітні сліди крові та почервоніння з лівого боку обличчя. На столі знаходилися пошкоджені окуляри без скла. Зазначені обставини були зафіксовані за допомогою технічних засобів відеозапису. Надалі на місце події прибула бригада швидкої медичної допомоги.
Свідок ОСОБА_15 показав, що 07 листопада 2024 року входив до складу слідчо-оперативної групи поліції, яка прибула до Добровеличківського ліцею «Лідер» за повідомленням ОСОБА_5 про заподіяння їй тілесних ушкоджень.
Після прибуття до школи він спілкувався з ОСОБА_5 , у якої помітив почервоніння в ділянці лівого ока. На столі в кабінеті знаходилися пошкоджені окуляри потерпілої. Зі слів ОСОБА_5 йому стало відомо, що під час написання пояснення до кабінету зайшла ОСОБА_3 та вдарила її в область лівого ока.
Також він спілкувався з ОСОБА_3 , яка пояснила, що між нею та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт на ґрунті попередніх суперечок між їхніми дітьми, однак факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілій категорично заперечувала. Будь-яких заяв про заподіяння тілесних ушкоджень самій ОСОБА_3 під час спілкування з працівниками поліції не надходило. Видимих тілесних ушкоджень на руках обвинуваченої свідок не помітив.
Судом також досліджено письмові докази, висновки експертів, протоколи слідчих дій та відеозаписи, які у своїй сукупності узгоджуються між собою, взаємно доповнюють один одного та підтверджують встановлені судом обставини кримінального правопорушення.
Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №159 від 22.11.2024 року у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, параорбітальної гематоми зліва, забою очного яблука та м`яких тканин очниці, садна в ділянці нижньої щелепи та рани в ділянці нижньої губи. Зазначені тілесні ушкодження за ознакою тривалості розладу здоров`я відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Експертом також встановлено, що вказані ушкодження утворилися від дії твердих тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею не менше ніж від трьох травматичних впливів та малоймовірно могли виникнути внаслідок падіння потерпілої з висоти власного зросту (т.2, а.с.43).
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 11.11.2024 року за участю потерпілої ОСОБА_5 та фототаблицею до нього потерпіла відтворила обставини події, повідомивши, що під час перебування в кабінеті соціального педагога після словесного конфлікту ОСОБА_3 нанесла їй удар правою рукою в ліву частину обличчя, внаслідок чого вона відчула біль та запаморочення, після чого в конфлікт втрутилася ОСОБА_7 (т.2, а.с.33-34).

Відповідно до висновку експерта №167 від 28.11.2024 року локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_5 , не суперечать механізму їх виникнення, який був відтворений потерпілою під час слідчого експерименту, а саме нанесенню удару правою рукою в ліву частину обличчя (т.2, а.с.37).
Крім того, згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 11.11.2024 року за участю свідка ОСОБА_7 та фототаблицею до нього свідок відтворила обставини події та надала показання, що під час конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 бачила рух правої руки обвинуваченої у напрямку лівої частини обличчя потерпілої, після чого втрутилася в конфлікт та стала між його учасниками (т.2, а.с.38-41).
Висновком експерта №168 від 28.11.2024 року встановлено, що локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, не суперечать обставинам, які були відтворені свідком ОСОБА_7 під час слідчого експерименту (т.2, а.с.42).
Також судом досліджено постанову слідчого про визнання речовими доказами від 29.11.2024 року, відповідно до якої речовими доказами у кримінальному провадженні визнано оптичний диск DVD-R із відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції, які прибули на місце події, та фотознімками потерпілої безпосередньо після конфлікту (т.2, а.с.55).
Під час безпосереднього дослідження зазначених відеозаписів судом встановлено, що вони зафіксували потерпілу невдовзі після події. На відео видно почервоніння та набряк у ділянці лівого ока і лівої частини обличчя потерпілої, сліди крові в ділянці рота та носа, а також пошкоджені окуляри, про що потерпіла повідомляє працівникам поліції. На відеозаписах також зафіксовані скарги потерпілої на головний біль, запаморочення та погіршення самопочуття. Зазначені обставини узгоджуються з показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також із медичною документацією та висновком судово-медичної експертизи №159.
Крім того, за клопотанням прокурора та захисника суд безпосередньо оглянув оригінал медичної книжки ОСОБА_5 та дослідив медичну документацію в частині звернення потерпілої за медичною допомогою після події 07.11.2024 року. До матеріалів кримінального провадження було долучено копії відповідних документів (а.с.58-67).
Із зазначених медичних документів убачається, що одразу після події ОСОБА_5 звернулася за медичною допомогою зі скаргами на головний біль, запаморочення, біль у ділянці лівого ока та обличчя. Під час медичного огляду у неї були зафіксовані тілесні ушкодження, які в подальшому стали предметом дослідження судово-медичної експертизи №159. Відомості, викладені в медичній документації, узгоджуються з показаннями потерпілої, висновком експерта та іншими доказами у справі.
Сукупність зазначених письмових доказів, висновків експертів, матеріалів слідчих дій та відеозаписів є внутрішньо узгодженою, взаємопов`язаною та підтверджує факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень саме за обставин, встановлених судом під час розгляду даного кримінального провадження.
Крім того, судом у судовому засіданні безпосередньо досліджено письмові та електронні докази, подані стороною захисту, а саме: супровідні листи Відділення поліції № 2 (селище Добровеличківка) Новоукраїнського РВП ГУНП в Кіровоградській області, довідки-доповідні записки про результати розгляду звернень за фактами конфліктів, рапорти працівників поліції, заяви та пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , протокол засідання комісії з розгляду випадків булінгу (цькування) Добровеличківського ліцею «Лідер» від 31.10.2024, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, постанову слідчого від 21.07.2025 про закриття кримінального провадження № 12024121100000345 від 06.11.2024, засвідчену судом копію ухвали Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 21.08.2025 у справі № 387/1316/25, оригінали витягів з ЄРДР у кримінальних провадженнях №42025122020000071 та № 42025122020000072 від 22.08.2025, аудіозапис, на який посилалася сторона захисту, а також надані стороною захисту відеозаписи та переписки в месенджерах.
Із досліджених документів, аудіо- та відеоматеріалів убачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ще до події 07.11.2024 існували тривалі неприязні та конфліктні відносини, пов`язані з поведінкою їхніх дітей, зверненнями до адміністрації навчального закладу, правоохоронних органів, органів державної влади та місцевого самоврядування. У своїх заявах, поясненнях та зверненнях ОСОБА_3 послідовно заперечувала факт умисного заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, вказувала на упереджене, на її думку, ставлення до неї та існування тривалого конфлікту з потерпілою.
Разом із тим суд зазначає, що сам по собі факт наявності конфліктних відносин між учасниками подій, численних взаємних звернень до правоохоронних органів, внесення відомостей до ЄРДР, проведення перевірок або існування інших кримінальних проваджень не свідчить про недостовірність показань потерпілої чи свідків у цьому кримінальному провадженні та не спростовує встановлених судом фактичних обставин події від 07.11.2024.
Досліджені документи підтверджують лише існування тривалого конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , однак не містять відомостей про безпосередні обставини спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, не спростовують факту їх наявності та не містять об`єктивних даних, які б виключали можливість вчинення обвинуваченою інкримінованого кримінального проступку.
Оцінюючи доводи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, суд виходить із такого.
Суд погоджується із правовим підходом, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №703/2325/14-к, на яку посилався захисник, відповідно до якого винуватість особи не може ґрунтуватися на припущеннях, а має бути доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів поза розумним сумнівом. Також суд враховує, що похідні докази можуть використовуватися лише за умови допустимості первинних доказів.
Разом із тим суд не знаходить підстав для визнання недопустимими висновків експертів №159, №167 та №168.
Щодо доводів захисника про недопустимість висновку експерта №159 від 22.11.2024 суд зазначає таке.
Відповідно до п. 4.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у необхідних випадках судово-медичний експерт вправі використовувати відомості медичних досліджень та медичної документації без особистого обстеження потерпілого. Зміст висновку №159 свідчить, що експерт використовував медичну документацію, складену безпосередньо після події лікарями різних спеціальностей, які здійснювали огляд та лікування потерпілої. Сам факт непроведення особистого огляду потерпілої експертом не свідчить про недопустимість висновку.
Водночас доводи захисника щодо повноти дослідницької частини висновку №159 та достатності вихідних даних для проведення експертизи були перевірені судом при оцінці доказів та враховані при визначенні його доказового значення.
Також суд не знаходить підстав для визнання недопустимими висновків експертів №167 та №168.
Дійсно, як обґрунтовано зазначав захисник, висновок №167 містить стислу дослідницьку частину та не містить детального опису ходу проведеного дослідження. Разом із тим положення статей 84, 101 КПК України не передбачають автоматичного визнання експертного висновку недопустимим виключно з підстав недостатньої, на думку сторони захисту, мотивованості його дослідницької частини.
Зазначені обставини можуть впливати на доказову силу такого висновку, однак не свідчать самі по собі про його недопустимість.
Крім того, суд враховує, що висновки №167 та №168 не покладаються в основу висновку про винуватість ОСОБА_3 як самостійні та визначальні докази, а лише використовуються для перевірки того, чи узгоджується механізм утворення тілесних ушкоджень із обставинами, відтвореними під час слідчих експериментів потерпілою та свідком.
Не знайшли підтвердження й доводи захисника щодо порушення права на захист у зв`язку з невідкриттям усієї медичної документації потерпілої.
Як встановлено судом, за клопотанням прокурора та захисника було оглянуто оригінал медичної книжки ОСОБА_5 , після чого до матеріалів провадження долучено копії документів виключно в частині, яка стосується тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок події 07.11.2024 року. Саме ці документи використовувалися для перевірки висновків експерта щодо характеру та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Інші відомості медичної книжки стосувалися стану здоров`я потерпілої та не належали до предмета доказування у даному кримінальному провадженні. При цьому стороні захисту була забезпечена можливість ознайомитися з долученими документами, висловити щодо них заперечення та поставити під сумнів висновки експерта.
Суд також перевірив доводи захисника щодо суперечностей у показаннях потерпілої та свідка ОСОБА_7 .
Дійсно, потерпіла під час досудового розслідування та судового розгляду по-різному зазначала кількість нанесених їй ударів, а свідок ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні не завжди однаково описувала момент фізичного контакту між учасниками конфлікту, використовуючи формулювання як про «удар», так і про «змах рукою».
Суд погоджується із захисником у тому, що кількість ударів та механізм їх нанесення не можуть розцінюватися як другорядні обставини справи, оскільки вони безпосередньо стосуються предмета доказування.
Разом із тим зазначені розбіжності були предметом безпосереднього дослідження суду та оцінюються ним у сукупності з іншими доказами.
При цьому суд враховує, що як потерпіла під час слідчого експерименту, так і свідок ОСОБА_7 під час проведення окремого слідчого експерименту послідовно вказували на нанесення ОСОБА_3 удару правою рукою в ліву частину обличчя потерпілої.
Водночас висновки експертів №167 та №168 підтверджують, що встановлені у потерпілої тілесні ушкодження не суперечать саме такому механізму їх утворення.
Крім того, суд враховує, що згідно з висновком експерта №159 у потерпілої виявлено комплекс тілесних ушкоджень травматичного характеру, які виникли від дії тупих твердих предметів та малоймовірно могли утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту.
Тому окремі неточності у визначенні кількості ударів самі по собі не спростовують факту заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень саме під час конфлікту з обвинуваченою.
Суд також відхиляє доводи захисника про те, що тілесні ушкодження могли бути наслідком гіпертонічної хвороби потерпілої або побічної дії лікарських препаратів.
Такі доводи не підтверджені жодним висновком спеціаліста чи експерта та мають характер припущень. Водночас медична документація та висновок експерта №159 свідчать про наявність у потерпілої саме тілесних ушкоджень травматичного походження, локалізація та характер яких об`єктивно зафіксовані медичними працівниками безпосередньо після події.
Не знайшли підтвердження і доводи захисника про перебування обвинуваченої у стані уявної необхідної оборони.
Згідно зі ст. 37 КК України уявна необхідна оборона має місце тоді, коли особа помилково припускає існування реального суспільно небезпечного посягання.
Однак зібрані та досліджені судом докази не містять відомостей про вчинення потерпілою таких дій, які об`єктивно могли б свідчити про реальний напад чи безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченій або її дитині. Сам факт словесного конфлікту та взаємної неприязні між сторонами не є достатньою підставою для висновку про наявність стану уявної необхідної оборони.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що доводи сторони захисту не спростовують сукупності доказів сторони обвинувачення та не породжують такого розумного сумніву, який виключав би можливість ухвалення обвинувального вироку. Водночас зазначені доводи були враховані судом при оцінці кожного доказу окремо та всіх доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Крім того, під час судового розгляду захисник ОСОБА_6 заявив клопотання про надання стороні захисту можливості ознайомитися з повним обсягом медичної документації потерпілої ОСОБА_5 , зокрема її медичною книжкою, яка використовувалася експертом під час проведення судово-медичних експертиз.
На обґрунтування клопотання захисник зазначив, що висновок судово-медичної експертизи №159 від 22.11.2024 року складено без особистого огляду потерпілої, виключно на підставі медичної документації. При цьому, на думку сторони захисту, для належної перевірки обґрунтованості висновків експерта захист повинен мати можливість ознайомитися з усіма медичними документами, які були предметом експертного дослідження.
Захисник також вказував, що надані стороною обвинувачення копії медичних документів є незавіреними, частково нечитабельними та не дозволяють перевірити повноту відомостей, використаних експертом під час проведення експертизи. Крім того, на думку захисника, відсутність доступу до всієї медичної документації потерпілої ставить сторону захисту в нерівне процесуальне становище порівняно зі стороною обвинувачення та експертом, який мав можливість ознайомитися з відповідними документами у повному обсязі.
Прокурор заперечив проти задоволення зазначеного клопотання та пояснив, що предметом доказування у даному кримінальному провадженні є виключно обставини заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень 07.11.2024 року, їх характер, локалізація, механізм утворення та ступінь тяжкості. Відомості щодо інших захворювань потерпілої, історії її лікування та стану здоров`я за період, не пов`язаний із подією кримінального правопорушення, не мають значення для правильного вирішення справи та становлять лікарську таємницю.
Одночасно прокурор заявив клопотання про безпосередній огляд судом медичної книжки потерпілої та долучення до матеріалів кримінального провадження копій документів лише в частині, яка стосується звернення ОСОБА_5 за медичною допомогою після події 07.11.2024 року, фіксації отриманих тілесних ушкоджень, проведених медичних обстежень та лікування, пов`язаного із зазначеними ушкодженнями.
Потерпіла ОСОБА_5 також заперечила проти надання стороні захисту доступу до всієї медичної документації, посилаючись на право на повагу до приватного життя, лікарську таємницю та конфіденційність відомостей про стан її здоров`я, які не стосуються предмета доказування у даному кримінальному провадженні.
Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить із того, що відповідно до статей 22, 26, 290 КПК України сторона захисту має право на доступ до доказів сторони обвинувачення та можливість перевіряти їх належність, допустимість, достовірність і достатність.
Разом із тим право на захист не є абсолютним та повинно реалізовуватися з урахуванням прав інших учасників кримінального провадження, у тому числі права особи на повагу до приватного життя та збереження лікарської таємниці.
Судом встановлено, що предметом доказування у даному кримінальному провадженні є обставини заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень 07.11.2024 року, їх характер, локалізація, механізм утворення та наслідки для здоров`я потерпілої. Водночас відомості медичної документації щодо інших захворювань потерпілої, її звернень за медичною допомогою з причин, не пов`язаних із подією 07.11.2024 року, особливостей лікування та загального стану здоров`я не входять до предмета доказування та не мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
За клопотанням прокурора суд безпосередньо оглянув оригінал медичної книжки ОСОБА_5 , перевірив зміст наявних у ній записів та долучив до матеріалів кримінального провадження копії документів виключно в частині, яка стосується звернення потерпілої за медичною допомогою після події 07.11.2024 року, виявлених тілесних ушкоджень, проведених медичних обстежень та лікування, пов`язаного із зазначеними ушкодженнями (а.с. 58-67).
Суд бере до уваги, що саме зазначені медичні документи були використані експертом під час проведення судово-медичної експертизи для встановлення характеру, локалізації та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої. При цьому стороні захисту було забезпечено можливість ознайомитися з долученими документами, висловити свої заперечення щодо їх змісту, ставити запитання учасникам провадження та наводити власні доводи щодо їх оцінки.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 грудня 2019 року у справі №664/1034/16-к, відповідно до якої вимоги статті 290 КПК України спрямовані на забезпечення стороні реальної можливості ознайомитися з доказами, які використовуються для доведення обставин обвинувачення, тоді як ненадання доступу до інформації, що не стосується предмета доказування, саме по собі не свідчить про порушення права на захист.
За таких обставин суд дійшов висновку, що надання стороні захисту доступу до всієї медичної книжки потерпілої призвело б до розголошення відомостей, які становлять лікарську таємницю та не мають значення для встановлення обставин даного кримінального провадження. Водночас безпосередній огляд судом медичної документації та долучення її копій у частині, що стосується тілесних ушкоджень потерпілої, забезпечили належний баланс між правом обвинуваченої на захист та правом потерпілої на збереження конфіденційності відомостей про стан здоров`я.
З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника про надання доступу до всієї медичної документації потерпілої ОСОБА_5 та визнає достатнім обсяг медичних документів, досліджених і долучених до матеріалів кримінального провадження.
Суд також враховує, що заявлене захисником клопотання про доручення органу досудового розслідування здійснити зняття інформації з камер відеоспостереження було спрямоване на встановлення часу входу та виходу учасників події до кабінету соціального педагога, часу їх перебування у приміщенні та інших супутніх обставин.
Разом із тим під час судового розгляду сторона захисту не заперечувала факту виникнення конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також факту їх перебування в одному приміщенні під час події 07.11.2024. Позиція захисту зводилася до відсутності у діях ОСОБА_3 умислу на спричинення тілесних ушкоджень та вчинення нею дій в умовах уявної необхідної оборони.
Суд враховує, що обставини входу та виходу учасників конфлікту із кабінету соціального педагога самі по собі не можуть підтвердити або спростувати факт нанесення удару чи механізм утворення тілесних ушкоджень потерпілої, оскільки, за встановленими судом обставинами, безпосередньо конфлікт відбувався всередині кабінету соціального педагога.
При цьому будь-яких доказів того, що у кабінеті соціального педагога були встановлені технічні засоби відеофіксації або що камери відеоспостереження могли зафіксувати сам момент конфлікту та дії його учасників, стороною захисту суду не надано.
Не надано також доказів існування камер відеоспостереження, які б здійснювали фіксацію входу до зазначеного кабінету чи коридору біля нього, а також відомостей щодо наявності та збереження відповідних відеозаписів на момент заявлення клопотання.
За таких обставин суд дійшов висновку, що обставини, для встановлення яких заявлено зазначене клопотання, не мають істотного значення для вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченої, а їх перевірка не могла вплинути на встановлення фактичних обставин заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень.
Разом з тим сторона захисту надалі не наполягала на його розгляді, не заявляла клопотань про відкладення судового розгляду чи відновлення судового слідства, а також не обґрунтувала неможливість встановлення відповідних обставин на підставі вже досліджених доказів. Судом встановлено, що всі істотні для кримінального провадження обставини підтверджені сукупністю досліджених доказів, у зв`язку з чим підстави для застосування положень ч. 3 ст. 333 КПК України відсутні.
Щодо доводів обвинуваченої ОСОБА_3 .
Судом також перевірено доводи обвинуваченої ОСОБА_3 , викладені під час судового розгляду та судових дебатів, про те, що вона тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 не завдавала, діяла виключно з метою з`ясування обставин конфлікту між дітьми, а фізичний контакт між нею та потерпілою, у разі його наявності, міг мати випадковий характер або бути наслідком її захисної реакції на поведінку потерпілої.
Крім того, обвинувачена посилалася на тривалий конфлікт між сторонами, пов`язаний із взаємовідносинами їхніх дітей, зазначала про неодноразові звернення до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування та адміністрації навчального закладу щодо поведінки потерпілої та її дитини, а також вказувала на наявність, на її думку, суперечностей у показаннях потерпілої та свідків, висновках експертів і медичній документації.
Оцінюючи зазначені доводи, суд враховує, що факт існування між сторонами тривалих неприязних відносин дійсно підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема зверненнями сторін до різних установ, матеріалами перевірок та іншими документами, наданими стороною захисту. Водночас сама по собі наявність конфлікту між сторонами не свідчить ні про неправдивість показань потерпілої, ні про відсутність у діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення.
Суд також враховує, що значна частина поданих обвинуваченою матеріалів та письмових пояснень стосується передісторії конфлікту між сторонами, їх взаємовідносин до події 07.11.2024 року та містить власну оцінку обвинуваченою поведінки потерпілої. Разом із тим зазначені матеріали не містять об`єктивних даних, які б спростовували встановлені судом обставини події 07.11.2024 року або підтверджували версію обвинуваченої про її непричетність до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень.
Посилання обвинуваченої на те, що потерпіла після події самостійно пересувалася, викликала поліцію та швидку медичну допомогу, спілкувалася з працівниками поліції та іншими особами, саме по собі не спростовує факту отримання нею тілесних ушкоджень та не свідчить про відсутність наслідків від застосованого до неї фізичного впливу. Зазначені обставини оцінюються судом у сукупності з медичною документацією та висновками судово-медичних експертиз, які підтверджують наявність у потерпілої тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Не знайшли свого підтвердження і доводи обвинуваченої про те, що тілесні ушкодження могли виникнути випадково під час її захисних рухів або внаслідок інших причин. Такі пояснення спростовуються сукупністю досліджених доказів, зокрема показаннями потерпілої, показаннями свідка ОСОБА_7 , протоколами слідчих експериментів, медичною документацією та висновками судово-медичних експертиз.
Також суд не встановив обставин, які б свідчили про перебування обвинуваченої у стані уявної необхідної оборони. Будь-яких об`єктивних даних про вчинення потерпілою реального чи уявного суспільно небезпечного посягання на ОСОБА_3 матеріали кримінального провадження не містять. Самі лише суб`єктивні припущення обвинуваченої про можливість конфлікту з потерпілою не можуть бути достатньою підставою для висновку про наявність стану уявної необхідної оборони в розумінні статті 37 КК України.
Таким чином, суд розцінює пояснення ОСОБА_3 про її непричетність до спричинення тілесних ушкоджень потерпілій як реалізацію права на захист та обрану нею позицію у кримінальному провадженні. Разом із тим зазначені пояснення не підтверджені належними та допустимими доказами та спростовуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні, які суд визнає належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновку про доведеність її вини поза розумним сумнівом.
Стаття 94 КПК України визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінюючи зібрані у кримінальному провадженні докази відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатності й взаємозв`язку їх сукупності для прийняття процесуального рішення, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, доведена поза розумним сумнівом.
Такий висновок суду ґрунтується насамперед на послідовних, логічних та узгоджених між собою показаннях потерпілої ОСОБА_5 , яка повідомила про обставини конфлікту, що стався 07.11.2024 у приміщенні Добровеличківського ліцею «Лідер», та вказала, що саме ОСОБА_3 нанесла їй два удари, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження.
Показання потерпілої знайшли своє підтвердження у показаннях свідка ОСОБА_7 , яка безпосередньо перебувала на місці події та сприймала її розвиток. Незважаючи на те, що свідок не бачила кожного окремого моменту нанесення ударів, її показання узгоджуються з показаннями потерпілої щодо місця, часу, учасників конфлікту та обставин, за яких потерпіла отримала тілесні ушкодження.
Показання потерпілої та свідків також узгоджуються з письмовими доказами у справі, зокрема медичною документацією потерпілої, яка була безпосередньо досліджена судом. За клопотанням прокурора та захисника суд оглянув медичну книжку ОСОБА_5 та долучив до матеріалів провадження її копії в частині відомостей щодо тілесних ушкоджень потерпілої та надання їй медичної допомоги після події 07.11.2024.
Вказані відомості стали предметом дослідження судово-медичних експертиз № 159 від 22.11.2024, № 167 від 28.11.2024 та № 168 від 28.11.2024, висновки яких суд визнає належними, допустимими та достовірними доказами. Із зазначених висновків убачається, що у потерпілої були виявлені тілесні ушкодження, які за своїм характером та ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. При цьому експертами встановлено, що такі ушкодження могли утворитися за обставин, на які вказувала потерпіла під час проведення слідчих експериментів та допиту в судовому засіданні.
Суд критично оцінює доводи сторони захисту про те, що висновки експертиз є недопустимими або необґрунтованими. При цьому судом не встановлено будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час призначення та проведення експертиз, які могли б вплинути на достовірність отриманих результатів.
Суд також перевірив доводи сторони захисту щодо необхідності ознайомлення з усією медичною документацією потерпілої. Водночас встановлено, що предметом доказування у цьому кримінальному провадженні є виключно тілесні ушкодження, отримані потерпілою внаслідок події 07.11.2024. Саме та частина медичної документації, яка стосується зазначених ушкоджень, була безпосередньо досліджена судом та відкрита стороні захисту. Інші відомості медичної книжки стосуються стану здоров`я потерпілої та охоплюються лікарською таємницею, не маючи значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Оцінюючи докази сторони захисту, суд враховує, що подані заяви, пояснення, звернення до правоохоронних органів, матеріали перевірок, витяги з ЄРДР, документи щодо розгляду конфліктних ситуацій у навчальному закладі, аудіозаписи та відеоматеріали підтверджують існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 тривалих неприязних відносин і конфлікту, який існував ще до події 07.11.2024. Разом із тим зазначені докази не містять об`єктивних відомостей, які б спростовували факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень або ставили під сумнів достовірність показань потерпілої, свідків чи висновків експертів.
Суд також враховує, що наявність конфлікту між сторонами сама по собі не свідчить про неправдивість показань потерпілої. Навпаки, встановлені судом неприязні відносини між учасниками події узгоджуються із загальним механізмом розвитку конфлікту, який передував заподіянню тілесних ушкоджень.
Показання обвинуваченої ОСОБА_3 про те, що вона тілесних ушкоджень потерпілій не завдавала, а ушкодження могли виникнути випадково або внаслідок інших причин, суд оцінює як обраний нею спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення. 
Таким чином, сукупність досліджених доказів є достатньою, взаємоузгодженою та переконливою для висновку про те, що саме ОСОБА_3 07.11.2024 умисно завдала ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, які відповідно до висновків судово-медичних експертиз відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, чим вчинила кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.
Суд зазначає, що доказування тих чи інших обставин кримінального правопорушення ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення кримінального правопорушення конкретною особою.
Таким чином, у даному випадку винуватість ОСОБА_3 підтверджується сукупністю належних і допустимих непрямих та прямих доказів, а тому досліджену сукупність доказів суд приймає в основу винуватості обвинуваченої як належні, допустимі, достовірні і достатні для визнання її вини.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, про наявність складу кримінальному проступку передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а вина ОСОБА_3 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження що спричинило короткочасний розлад здоров`я доведена повністю. ЇЇ дії судом кваліфікуються за ч.2 ст.125 КК України. 
Відповідно до вимог ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, наслідки кримінального правопорушення, дані про особу винної, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Суд бере до уваги, що ОСОБА_3 вчинила кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України належить до кримінальних проступків та не є тяжким кримінальним правопорушенням.
Вивченням даних про особу обвинуваченої встановлено, що ОСОБА_3 раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, одружена, має на утриманні малолітнього сина, офіційно не працевлаштована.
Крім того, судом досліджено характеристики, надані жителями селища Добровеличківка, батьками учнів Добровеличківського ліцею «Лідер», а також громадською організацією, з яких убачається, що ОСОБА_3 бере участь у громадському житті громади, надає допомогу військовослужбовцям та членам їх сімей, бере участь у волонтерській діяльності, характеризується як турботлива мати та особа, яка неодноразово зверталася до компетентних органів для вирішення конфліктних ситуацій у правовий спосіб. Разом із тим суд враховує й наявну характеристику за місцем проживання, відповідно до якої ОСОБА_3 характеризується посередньо.
Обставин, що пом`якшують покарання у розумінні ст. 66 КК України, судом не встановлено, оскільки обвинувачена вини не визнала та щирого каяття не висловила. Водночас наведені вище відомості про особу обвинуваченої враховуються судом при індивідуалізації покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України.
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом також не встановлено.
Водночас суд не знаходить підстав і для призначення мінімального розміру штрафу, враховуючи характер вчиненого кримінального проступку, спосіб його вчинення, настання для потерпілої наслідків у вигляді легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також відсутність будь-яких обставин, які б відповідно до ст. 66 КК України пом`якшували покарання.
Призначаючи покарання, суд також враховує, що конфлікт між сторонами не виник раптово, а відбувався на тлі попередніх неприязних відносин, про що свідчать досліджені під час судового розгляду докази. Разом із тим зазначені обставини не свідчать про наявність підстав для призначення більш суворого виду покарання, ніж штраф.
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального проступку, даних про особу обвинуваченої, її сімейного стану, наявності на утриманні малолітньої дитини, відсутності судимостей, відсутності обставин, що обтяжують покарання, та відсутності обставин, що його пом`якшують, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 гривень.
На переконання суду, саме таке покарання є справедливим, співмірним характеру вчиненого кримінального проступку, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої й попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися .
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати відсутні.
Доля речових доказів має бути вирішена в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 17, 100, 124, 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, ст.ст. 62, 63 Конституції України, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (зі змінами та доповненнями), суд, 
У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання у виді 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1530 (одна тисяча п`ятсот тридцять) гривень штрафу.
Речові докази: оптичний диск DVD-R торгової марки «hp» 4,7 Gb, на якому зафіксовано реагування нарядом СОГ на повідомлення на лінію «102» по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . €О 5222 від 07.11.2024, на якому міститься п`ять відеофайлів назвою 2024_1107144815_0000000_000000_0962 розміром 754 МБ тип файлу «МР4» довжиною 00:10:00; 2024__1107145816_0000000__ 000000_0963 розміром 754 МЬ, ТИП файлу «MP4» довжиною 00:10:00; 20241107.150816_0000000_000000_0964 754 МБ тип файлу «MP4» довжиною 00:10:00; 2024_1107 файлу «MP4» 151816_0000000_000000__0965754 МБ ТИП довжиною 00:10:00; 20241107_152816_0000000_ 000000_0966306 МБ тип файлу «МР4» довжиною 00:04:03, три фотознімки екрану з зображенням ОСОБА_5 , які зберігаються при матеріалах кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження. 
Флеш носій поданий до суду 128 GB - повернути ОСОБА_3 після набрання вироком законної сили.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження та може бути оскаржений до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя 
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області          ОСОБА_1