Дата документу 23.06.2026 Справа № 314/894/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №314/894/24  Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є. М.
Провадження № 22-ц/807/628/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Полякова О.З.,  Смокотіної В.С.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Стадніченко Сергія Володимировича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді будинку АДРЕСА_1 , який належав померлому на праві власності. Право власності підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 03 березня 1980 року. На час смерті батька ОСОБА_4 була малолітньою. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини (ч. 4 ст. 1268 ЦКУ) у зв`язку з чим ОСОБА_4 прийняла спадщину.

З матеріалів інвентаризаційної справи стало відомо, що 27 лютого 2002 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР 3 115556 відповідно до якого спадкоємцями житлового будинку АДРЕСА_1 , який за життя належав ОСОБА_3 є ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_6 (донька) в рівних долях. Після чого, 30 липня 2002 року було укладено договір між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про купівлю вказаного будинку. На час укладення вищевказаного договору ОСОБА_4 не досягла повноліття, а її мати ОСОБА_5 була позбавлена батьківських прав на підставі судового рішення Вільнянського районного суду № 2-84398 від 10 листопада 1998 року. Водночас, на дату укладення договору за яким ОСОБА_2 набув права власності на будинок (12 квітня 2003 року) ОСОБА_4 мала статус дитини позбавленої батьківського піклування та навчалась в ГЗ «Матвіївська школа - інтернату для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків Запорізької області» ЗОР, яку закінчила у 2004 році. Опікуном було призначено директора школи ОСОБА_9 .

В силу положень ст. 71 ЦК України вищезазначені правочини мали вчинятися з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин вчинений без дозволу опіки та піклування є нікчемним – таким який не породжує правових наслідків. 

Отже, будинок спадкоємцем якого на дату укладення договорів була ОСОБА_4 вибув з її володіння, не з її волі та без її відома.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

З урахуванням зазначеного, позивач, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно – 335013 на користь ОСОБА_1 , інформацію, інформацію про зміну власника внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стягнути кошти витрачені на сплату судового збору. 

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 гривень.
Заходи забезпечення позову - заборонити суб`єктам державної реєстрації прав речових прав на нерухоме майно за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у тому числі, але не виключно виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, акредитованим суб`єктам - юридичним особам публічного права, у трудових відносинах з якими перебувають державні реєстратори, всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, державним та приватним виконавцям проводити/вчиняти реєстраційні дії щодо державної реєстрації (перереєстрації) прав власності, інших речових прав (окрім обтяжень) щодо об`єкта нерухомого майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно -335013, застосовані Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 18.03.2024 (справа № 314/894/24; провадження № 2-з/314/5/2024) скасовано.
В порядку визначеному ч.10 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішення суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Стадніченко Сергія Володимировича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що рішення Вільнянської міської ради №78 від 16.07.2002 було прийнято з порушенням СК України, оскільки ОСОБА_5 на час звернення та укладення договору перестала бути законним представником дитини (на час звернення була позбавлена батьківських прав згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10.11.1998 року №2-84398). Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним, як зазначив суд. Спірне рухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_4 єдиного можливого власника, якій спадщина належить з часу відкриття спадщини, не з її волі, а іншим шляхом. Також, звертає увагу суду на недоведеність відповідачем підстав та обсягу понесених судових витрат в розмірі 40 000 грн. Так у наданих платіжних дорученнях відсутнє значення переказу коштів чи вони перераховувались за актом №57 віл 28.03.2024 року чи це інші взаєморахунки фізичних осіб, а також відсутні докази фактично наданих юридичних послуг правничої допомоги у цій справі. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Мартинишин П.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надіслання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника суду про доставку судової повістки- повідомлення до їх електронного кабінету - 21 травня 2026 року ( а.с. 217- 220), до апеляційного суду не з`явилися. На адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Стадніченко С.В., представника ОСОБА_2 - адвоката Мартинишина П.В. надійшли заяви в яких вони прохають розглянути справу за їх відсутності, адвокат Стадніченко С.В. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Представник ОСОБА_2 - адвокат Мартинишин П.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т.3 а.с.222). 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, беручи до уваги заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності, що справа неодноразово судом відкладалася за клопотаннями то однієї то іншої сторони, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача в обгрунтування позову на застосування інституту цивільного права-нікчемності правочинів, на переконання суду є помилковим, та відповідно неналежним способом захисту, оскільки відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду, норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішення спору про недійсність правочину чи договору, який вчинений під час чинності ЦК УРСР 1963 року (Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року № 336/6023/20 ( 61ё-1123 сво23). Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (пункт 38 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 61-101 св19). Підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц). З урахуванням зазначеного, оскільки суд зробив висновок про відсутність підстав для встановлення нікчемності договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 липня 2002 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 березня 2003 року то прийшов до висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для віндикації спірного житлового будинку. Крім того, суд зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не був стороною угоди від 30.07.2002, а отже вирішувати питання та надавати оцінку угоді в контексті дефініцій визначених ст.41,48 ЦК УРСР (в редакції на час виникнення правовідносин) суд не має повноважень, у зв`язку з поданням позову до відповідача, який не був стороною угоди. В межах розгляду цивільної справи відповідачем доведено підстави та обсяг понесених судових витрат в розмірі 40 000.00 гривень, врахував, що з боку позивача жодних заперечень відносно розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідача до суду не надходило, а тому стягнув з позивача заявлену відповідачем суму витрат на правничу допомогу понесених останнім у цій справі. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08 липня 1988 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_6 , батьками якої були: батько - ОСОБА_3 , мати – (на ОСОБА_10 , актовий запис за №141 (т.1 а.с.15).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_11 та ОСОБА_6 14 лютого 2015 року зареєстрували шлюб, та ОСОБА_12 зміна прізвище на « ОСОБА_13 », актовий запис за №32 (т.1 а.с.16). 

Відповідно до копії свідоцтва про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_3 від 21 червня 2004 року, ОСОБА_6 закінчила у 2004 році Матвіївську школу-інтернат для дітей-сиріт та дітей, які залишилися без піклування батьків Запорізької області (т.1 а.с.17-21).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області 20 лютого 2007 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що складено відповідний актовий запис за № 216 (т.1 а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом АЕР 3 115556, видане державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробка О.В. 27 лютого 2002 року, на підставі ст.529 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5 (дружина) та ОСОБА_6 (донька) набули право власності в рівних частках кожний (1/2 частки), житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.39-40, т.1).
Відповідно до договору від 30 липня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Коробка О.В. 30 липня 2002 року, укладений між ОСОБА_7 , (діяла за дорученням посвідченого Вільнянською державною нотаріальною конторою 02 лютого 2002 року за № 168 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , неповнолітньої, на підставі рішення №78 Вільнянської міської ради від 26.05.2002) та ОСОБА_8 , ОСОБА_8 купив житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.41-42, т.1).

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОП «ЗМБТІ» 17 березня 2003 року, номер витягу: 173345, реєстраційний номер: 335023, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_8 (т.1 а.с.43).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 березня 2003 року, укладений між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О., зареєстровано в реєстрі за №480, ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з відповідними надвірними господарськими і побутовими будівлями та спорудженнями, що знаходиться в АДРЕСА_2 , будинок за АДРЕСА_2 (т.1 а.с.21-22,45-46). 

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОП «ЗМБТІ» 12 квітня 2003 року, номер витягу: 349917, реєстраційний номер: 335013, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_2 (т.1 а.с.48).

На час укладення вищевказаних договорів ОСОБА_4 була неповнолітньою, а її мати ОСОБА_5 була позбавлена батьківських прав на підставі судового рішення Вільнянського районного суду № 2-84398 від 10.11.1998 року.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.,постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Предметом спору у даній справі є витребування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння, оскільки позивач вважає, що вищезазначений житловий будинок відчужено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за нікчемними правочинами (30.07.2002, 26.03.2003) і вибули з володіння власника ОСОБА_4 всупереч її волі.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Водночас Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України.
За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)).

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Для визнання судом договору недійсним на підставі статті 48 ЦК Української РСР 1963 року необхідно щоб такий договір суперечив вимогам закону в момент його укладення. 

Момент, з якого нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є таким, встановлений чинним ЦК України 2004 року, зокрема частиною першою статті 236 цього Кодексу. 
Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (див. пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18)). 

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено, що:
вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23));
у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21));
термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР узагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Однак відсутність нотаріальної форми правочину у випадках, коли вона є обов`язковою, призводила до наслідків, які є подібними до сучасного тлумачення поняття «нікчемність» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20));
Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21));
підстава недійсності правочину має існувати в момент вчинення правочину (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19));
в чинному ЦК України 2003 року передбачено поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України 2003 року закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)). Оспорюваний правочин визнається недійсним на підставі рішення суду за позовом сторони чи заінтересованої особи. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Обміркувавши викладене Об`єднана палата зауважує, що:
за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)); правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання; саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору; правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року; на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосуваання відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як було зазначено вище предметом спору у даній справі є витребування житлового будинку з чужого незаконного володіння, оскільки позивач вважає, що він був відчужений особою за нікчемними правочинами і вибули з володіння власника всупереч його волі. 
Водночас позовних вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 липня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської державної контори Коробка О.В., договору купівлі-продажу від 26 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянького районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О., як то передбачено законодавством, яке було чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, позивачем заявлено не було.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону та прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для встановлення нікчемності договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 липня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Вільнянської держконтори Коробка О.В., від 26 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянького районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О. то відсутнє порушене право чи інтерес позивачки і немає підстав для віндикації спірного житлового будинку, тому обгрунтовано відмовив у задоволення позову.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги фактично дублюють зміст позовної заяви, висновків суду не спростовують та на законність судового рішення не впливають.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

28 березня 2024 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Мартинишин П.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги № 57 згідно якого адвокат зобов`язується надати правову допомогу.

До договору було надано ордер від 05 квітня 2024 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 00215 ( т. 1 а.с. 246-248).

28 березня 2024 року згідно Акту приймання-передачі наданих послуг до Договору № 57 від 28 березня 2024 року виконавець Мартинишин П. В. надав, а замовник ОСОБА_2 прийняв послуги на загальну суму 40000 грн. Вказаний акт містить опис наданих послуг, а саме: консультація, вивчення нормативно- правових актів та судової практики, ознайомлення з матеріалами цивільної справи, підготовка та створення проекту відзиву на позовну заяву, підготовка та створення апеляційної скарги на ухвалу Вільнянського районного суду від 18.03.2024 року, витрати під час розгляду справи в суді. В акті зазначено кількість часу витраченого на кожну надану послугу, вартість кожної наданої послуги ( т. 1 а.с. 250)

Платіжні інструкції про переказ та отримання оплати по договору про надання правової допомоги від 28 березня 2024 року підтверджується факт повної сплати за надані послуги. (т. 1 а.с. 251-252).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі N 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі N 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі N 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі N 596/2305/18-ц (провадження N 61-13608св20).

Вбачається, що позивачем не заявлено вимог про неспівмірність вказаних витрат відповідача на правничу допомогу - складності справи, виконаній адвокатом роботі, витраченому ним часу на виконання робіт, обсягу наданих послуг, ціні позову та значенню справи для сторони.

Таким чином, оцінюючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, відсутність клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 40000 грн відповідають співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, не є завищеними виходячи із принципу розумності, обгрунтованості обсягу робіт і звичаїв ділового обороту.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Стадніченко Сергія Володимировича – залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2025 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Поляков О.З.