ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1934/26 Суддя (судді) першої інстанції: Кравчук М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Осіпової О.О.,
суддів: Златіна С.В., Воловика С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,- 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 подала позов до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лужанської Олени Олександрівни від 14.10.2025 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у розмірі 16166,60 грн.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що оскільки фактичного примусового виконання рішення суду органом державної виконавчої служби не здійснювалося, а заборгованість була погашена позивачкою добровільно в період 2022-2025 років, то підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лужанської Олени Олександрівни від 14.10.2025 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у розмірі 16166,60 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн 00 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, маючи відомості про сплату позивачкою на користь неповнолітньої доньки аліментів за період із травня 2024 року до жовтня 2024 року, безпідставно не врахувала перераховані суми коштів за вказаний період під час визначення розміру заборгованості позивачки, а тому неправильно визначила заборгованість позивачки зі сплати аліментів станом на 06.10.2025 в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 у розмірі 161665,98 грн.
Суд врахував, що виконавчий збір відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII стягується у розмірі 10 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів. Таким чином, враховуючи висновки суду про неправильне визначення заборгованості позивачки зі сплати аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку, що виконавчий збір у ВП № НОМЕР_1 державний виконавець нарахувала неправомірно, внаслідок чого постанову № НОМЕР_1 від 14.10.2025 про стягнення виконавчого збору належить визнати протиправною та скасувати.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував покликання представниці відповідача про те, що представник позивача у позовній заяві частково використав не чинні правові норми, зокрема, частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та застарілу правову позицію Великої Палати Верховного Суду, та вважав, що в цьому випадку є підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1000 грн.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за 12 місяців, було відомо як позивачеві, так і представнику позивача ще з квітня 2025 року, при цьому жоден розрахунок заборгованості у виконавчому провадженні НОМЕР_2 до суду не оскаржувався.
Таким чином, суд першої інстанції не мав права робити висновки про правомірність визначення державним виконавцем розміру заборгованості зі сплати аліментів позивачем.
Зазначає, що заява ОСОБА_2 (доньки сторони виконавчого провадження) про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів від 02.05.2025р. та додані до неї квитанції від 22.01.2024р. та виписки про транзакції за період з 01.05.2024р. до 30.04.2025р. не є належними доказами у справі, оскільки ці документи не містять жодної інформації, яка підтверджувала б сплату аліментів боржником на користь стягувача згідно з виконавчим документом.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2026р. апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
16.04.2026р. відкрито апеляційне провадження та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи.
У встановлений судом строк від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 фактично утримувала дітей під час їх перебування з нею та лише у 2025 році вона дізналася про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з неї аліментів, оскільки вона перебувала закордоном та не отримувала жодних повідомлень від органів державної виконавчої служби.
ОСОБА_3 (батько дітей) 13.10.2025р. подав письмову заяву до відповідача щодо отримання ним аліментів від позивача у повному обсязі та прохав повернути судовий наказ Звенигородського районного суду Черкаського області від 11 лютого 2022 року у справі № 694/140/22 без подальшого виконання.
Крім того, сама повнолітня дитина - ОСОБА_2 у своїй письмовій заяві від 02.05.2025р. підтвердила , що у доданих нею до цієї заяви копіях квитанцій про перерахування її матір`ю на картковий рахунок платежів протягом травня -жовтня 2024 року призначенням платежів було саме сплата аліментів.
Жодних дій для примусового стягнення аліментів відповідачем здійснено не було, однак у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з 24.01.2022р. до 30.09.2025р. державний виконавець визначила загальну суму боргу станом на 06.10.2025р. у розмірі 161665грн.98коп., не врахувавши сплачені позивачем на користь неповнолітньої доньки у період з травня 2024 року до жовтня 2024 року суму коштів, адже у розрахунку за вказаний період у графі «сплачено» відображено « 0».
Отже, державний виконавець неправильно визначила розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів станом на 06.10.2025р. в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 у розмірі 161665,98грн., та відповідно постанову № НОМЕР_1 від 14.10.2025 про стягнення виконавчого збору суд першої інстанції правильно визнав протиправною та скасував.
Враховуючи, що від учасників справи не надійшло клопотань про розгляд справи за їх участі, розгляд справи вирішено проводити у порядку письмового провадження.
Згідно зі ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконанні у Звенигородському відділі державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 694/140/22, виданого 11.02.2022 Звенигородським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 24 січня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття.
Державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 24.01.2022 до 31.03.2025, згідно з яким борг станом на 01.04.2025 становить 149809,42 грн.
Також 06.10.2025 державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 24.01.2022 до 30.09.2025, згідно з яким борг станом на 06.10.2025 становить 161665,98 грн.
14.10.2025 до державного виконавця надійшла заява стягувача у ВП № НОМЕР_1, у якій останній повідомив про отримання ним аліментів від ОСОБА_1 на утримання дітей у сумі 161665,98 грн. та суми штрафу у сумі 80832,99 грн. та просив повернути без виконання судовий наказ № 694/140/22.
14.10.2025 державний виконавець прийняла постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 16166,60 грн.
29.10.2025 державний виконавець прийняла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Позивач вважає постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору протиправною, а тому звернулася до суду з цим позовом, який було задоволено. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).
Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Положеннями частини 1 статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною 4 статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Згідно з частиною 5 статті 27 Закону №1404-VII виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот);
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем Звенигородського відділу Державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Лужанською Оленою Олександрівною 14.10.2025р. винесена постанова НОМЕР_3 про стягнення виконавчого збору з боржника - ОСОБА_1 у розмірі 16166,60грн. 
В оскаржуваній постанові державного виконавця зазначено, що заборгованість станом на 01.10.2025р. становить 161665,98грн. 
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що з огляду на наявність розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, що сформований станом на 01.10.2025р. (розмір заборгованості становив 161665,98грн.), який не був оскаржений, та додані донькою позивача ОСОБА_2 до заяви про перерахунок заборгованості зі сплати аліментів від 02.05.2025р. квитанції від 22.01.2024р. та виписки про транзакції за період з 01.05.2024р. до 30.04.2025р. не містять жодної інформації, яка підтверджувала б сплату аліментів боржником на користь стягувача згідно з виконавчим документом, а тому, на його думку, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 (батько дітей) 13.10.2025р. подав письмову заяву до відповідача щодо отримання ним аліментів від позивача у повному обсязі та прохав повернути судовий наказ Звенигородського районного суду Черкаського області від 11 лютого 2022 року у справі №694/140/22 без подальшого виконання.
Крім того, сама повнолітня дитина - ОСОБА_2 у своїй письмовій заяві від 02.05.2025р. підтвердила, що у доданих нею до цієї заяви копіях квитанцій про перерахування її матір`ю на картковий рахунок платежів протягом травня -жовтня 2024 року призначенням платежів було саме сплата аліментів.
Тобто вказані особи зазначили про відсутність претензій щодо сплати аліментів за цей період.
Також, матеріали справи свідчать, що згідно з копіями квитанцій позивачем на картковий рахунок її доньки були сплачені аліменти, а саме: 21 травня 2024 року - 9247,82 грн, 26 травня 2024 року - 1255,74 грн, 27 травня 2024 року - 958,48 грн, 02 червня 2024 року - 761,06 грн, 04 червня 2024 року - 557,80 грн, 12 червня 2024 року - 4156,18 грн, 26 липня 2024 року - 5112,72 грн, 20 серпня 2024 року - 16033,69 грн; 01 жовтня 2024 року - 1000,23 грн.
Водночас, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з 24.01.2022 до 30.09.2025 державний виконавець визначила загальну суму боргу станом на 06.10.2025 у розмірі 161665,98 грн., не врахувавши сплачені позивачкою на користь неповнолітньої доньки у період з травня 2024 року до жовтня 2024 року суми коштів (у розрахунку за вказаний період у графі «сплачено» відображено « 0») (а.с.46-47).
Отже, з вищевказаного вбачається, що державним виконавцем у довідці-розрахунку безпідставно вказано про наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів саме на загальну суму161665,98 грн., адже позивачем надано докази сплати аліментів, а стягувачем - ОСОБА_3 зазначено про відсутність претензій щодо сплати аліментів за цей період.
Отже, колегія суддів не погоджується із доводами представника відповідача, що не оскарження розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, оскільки сторони виконавчого провадження, а також сама повнолітня дитина не заперечували факту сплати аліментів позивачем у межах їх сімейних правовідносин. 
Слід зазначити, що з приписів частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII можна дійти висновку, що нарахування виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів допускається виключно за умови наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, при цьому, така заборгованість має бути належним чином встановлена та підтверджена.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснювала сплату аліментів, що вбачається із платіжних документів за період з травня 2024 року до жовтня 2024 року, а стягувач у заяві від 13.10.2025р. (а.с.18) чітко зазначив про відсутність будь-яких претензій щодо сплати аліментів за весь період.
За таких обставин, відповідачем не досліджено належним чином факт наявності заборгованості, необхідний для застосування частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII.
Водночас, складений відповідачем розрахунок державного виконавця від 06 жовтня 2025 року, на підставі якої винесено оскаржувану постанову, не враховує фактичні платежі боржника та ґрунтується на помилковому твердженні про повну несплату аліментів у період з січня 2022 року до вересня 2025 року. 
Отже, на переконання колегії суддів, такий розрахунок не може вважатися належною та допустимою підставою для нарахування виконавчого збору, оскільки не відображає реального стану виконання зобов`язання зі сплати аліментів.
Крім того, приймаючи оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв всупереч вимог статті 19 Конституції України та принципам законності й обґрунтованості діяльності суб`єктів владних повноважень, оскільки, не забезпечив повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення питання про нарахування виконавчого збору.
За відсутності належно встановленої заборгованості зі сплати аліментів у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, внаслідок чого така постанова має бути скасовано як протиправна, що й було зроблено судом першої інстанції. 
Тобто, доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування. 
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №580/1934/26 за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя С.В. Воловик