ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року   Справа № 906/1698/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В. ,  суддя Хабарова М.В. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А.

представників сторін не з`явились, 

розглянувши апеляційну скаргу позивача Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 16.04.2026 року (повна ухвала складена 16.04.2026 року) у справі №906/1698/25 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння»
до 1) Державного підприємства «Житомирська пересувна механізована колона»
2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях
про зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 16.04.2026 року у справі №906/1698/25 відмовлено у задоволенні заяви Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» про забезпечення позову у справі №906/1698/25.
Не погоджуючись із ухвалою, позивач Багатопрофільне мале приватне підприємство «Сприяння» у встановлений процесуальний строк подало скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу від 16.04.2026 року у даній справі та ухвалити нове судове рішення, яким задоволити клопотання про забезпечення позову у справі №906/1698/25.
Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначає, суд першої інстанції суд безпідставно не врахував, що у даному випадку системне зволікання орендодавця та РВ ФДМУ по Житомирській області з підписанням Акта повернення майна та невизнання прав позивача за договорами оренди 1993-1997 років є протиправними. Видання наказів №158, №176, №191, №232, №233 у 2006 році та їх подальше скасування наказом №270 від 29.12.2007 року мали на меті позбавлення орендаря права на викуп майна у 2006-2007 роках. 
Дії відповідачів щодо зміни статусу майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона» з окремих інвентарних об`єктів за інвентарною справою №17172 на єдиний (цілісний) майновий комплекс вчинено в порушення наказу ФДМУ №1954 від 29.12.2010 року, свідоцтва про право власності та рішення виконкому Житомирської міської ради №695 від 14.09.2006 року. Така зміна статусу протиправно змінює правовий режим управління майном, що створює для орендаря істотний ризик безпідставного розірвання договору оренди та примусового звільнення приміщень без відшкодування погоджених невід`ємних поліпшень.
Апелянт наголошує, що відповідачами вчиняються дії, спрямовані на виставлення на продаж орендованого майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона» як єдиного майнового комплексу (ЄМК), що є протиправним та таким, що прямо ігнорує пункти 3, 6, 8, 9, 12, 13 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, затверджений наказом Фонду державного майна України №847 від 07.08.1997 року, а також порушує наказ ФДМУ №1954 від 29.12.2010 року. Такі дії нехтують наявним свідоцтвом про право власності та рішенням виконкому Житомирської міської ради №695 від 14.09.2006 року, якими спірний об`єкт правомірно визначено як майновий комплекс (складений з окремих об`єктів нерухомості), а не як ЄМК.
Крім того, скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що у разі задоволення позову рішення суду не передбачає його примусового виконання, тому відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання. Таке твердження суперечить Конституції України, яка визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства. Це фундаментальний принцип, який гарантує, що правосуддя не є декларативним, а має реальні наслідки.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В., суддя Хабарова М.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 16.04.2026 року у справі №906/1698/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 20.05.2026 року.
18.05.2026 року від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Обґрунтовуючи відзив Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях наголошує, що у немайнових спорах, де рішення не потребує примусового виконання, суд не повинен оцінювати критерій унеможливлення виконання рішення. У таких справах єдиною підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття заходів унеможливить або істотно ускладнить саме ефективний захист і поновлення порушених прав позивача. Крім того, заявляючи про необхідність вжиття заходів забезпечення позову БМПП «Сприяння» не навело обставин, з якими законодавство пов`язує необхідність для їх вжиття (в т.ч. щодо розумності, обґрунтованості, адекватності) та не підтвердило належними доказами.
Учасники справи не забезпечили явку своїх представників у судове засідання апеляційної інстанції призначене на 20.05.2026 року, причин неявки суду не повідомив, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем пред`явлено позов про спонукання Державного підприємства «Житомирська пересувна механізована колона» прийняти від Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» з оренди приміщення шляхом підписання Акту приймання-передачі в запропонованій редакції.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 26.12.2026 року відкрито провадження у справі №906/1698/25.
18.02.2026 року до Господарського суду Житомирської області надійшла заява Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» про зміну предмета позову.
Ухвалою від 01.04.2026 Господарський суд Житомирської області прийняв заяву Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» про зміну предмету позову та визначив позовну вимогу, як зобов`язання відповідача припинити дії, які порушують право позивача, що передбачене ст.795 ЦК України, передати Державному підприємству «Житомирська пересувна механізована колона» з оренди державне майно разом з майном приватного підприємства (орендаря) - з проведеними орендарем невід`ємними поліпшеннями, шляхом примусового виконання обов`язку в натурі, а саме підписання Акту приймання-передачі державного майна разом з конкретним переліком в ньому майна, створеного орендарем (з фіксацією кожного елементу) з метою подальшої реалізації права позивача здійснити дії передбачені договором, що дозволить позивачу здійснити дії по проведенню взаєморозрахунків з відповідачем, направлених на законний захист позивача свого майнового права та інтересу, з наступним поверненням з оренди державного майна та створених невід`ємних поліпшень, які разом становлять виробничі будівлі загальною площею 359,4 кв.м. по обробленню граніту, як індивідуально визначений об`єкт, зданий в експлуатацію.
15.04.2026 року до Господарського суду Житомирської області надійшла заява Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» про забезпечення позову шляхом заборони РВ ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях вчиняти будь-які дії щодо виставлення на аукціон, відчуження або передачі в користування третім особам об`єктів нерухомого майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона», що знаходиться за адресою: 10031, м.Житомир, вул.Тараса Бульби-Боровця, 29, які є предметом спору у справі №906/1698/25 до моменту набрання рішенням суду у даній справі законної сили; заборонити РВ ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях приймати рішення про припинення договору оренди від 08.04.1997 року до моменту набрання рішенням суду у даній справі законної сили.
Обґрунтовуючи заяву позивач наголошує, що невжиття таких заходів істотно ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки відповідачами вчиняються дії, які спрямовані на виставлення спірного орендованого майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона» на аукціон з метою його продажу третім особам, що спричинить втрату позивачем права на відшкодування проведених поліпшень та необхідність подання нових позовів та тривалих судових спорів.
Як вже зазначалось, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 16.04.2026 року у справі №906/1698/25 відмовлено у задоволенні заяви Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» про забезпечення позову .
Ухвала вмотивована тим, що з огляду на предмет позову та специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, запропонований захід забезпечення позову не є доцільним, адекватним та співмірним.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Положеннями ст.136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до п.3, 4, 6 ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту.
Відповідно до ч.ч.11, 12 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.
Згідно з ч.4 ст.137 ГПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
У постанові від 19.12.2024 року у справі №910/6192/24 Верховний Суд дійшов висновку про те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 року у справі №754/5683/22 зазначила, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову та апеляційну скаргу позивач вказав, що відповідачі вчиняють дії, спрямовані на виставлення на продаж орендованого майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона» як єдиного майнового комплексу (ЄМК). Натомість позивач має свідоцтво про право власності та рішення виконкому Житомирської міської ради №695 від 14.09.2006 року, якими спірний об`єкт визначено як майновий комплекс (складений з окремих об`єктів нерухомості), а не як ЄМК. Таким чином, на думку апелянта, відчуження спірного майна унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу колегія суддів зауважує, що зі змісту позову у справі №906/1698/25 в редакції заяви про зміну предмета позову вбачається наявність спору щодо зобов`язання відповідачів вчинити певні дії: Державному підприємству «Житомирська пересувна механізована колона» передати з оренди державне майно. Позивач вважає, що такий спосіб захисту дозволить йому здійснити дії щодо проведення взаєморозрахунків з відповідачем, направлених на законний захист позивача свого майнового права та інтересу, з наступним поверненням з оренди державного майна та створених невід`ємних поліпшень, які разом становлять виробничі будівлі загальною площею 359,4 кв.м. по обробленню граніту, як індивідуально визначений об`єкт, зданий в експлуатацію.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно редакції заяви про зміну предмета БМПП «Сприяння» не заявляє майнових вимог, не оспорює право власності на майно та не вимагає усунути перешкоди у користуванні майном тощо. 
Натомість, БМПП «Сприяння» просить забезпечити позов шляхом заборони РВ ФДМ України по Рівненській та Житомирській областях вчиняти будь-які дії щодо виставлення на аукціон, відчуження або передачі в користування третім особам об`єктів нерухомого майна ДП «Житомирська пересувна механізована колона», а також заборони приймати рішення про припинення договору оренди від 08.04.1997 року.
Тобто, у даному випадку забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами, відповідні вимоги не пов`язані з предметом спору і не спрямовані на забезпечення виконання судового рішення в разі задоволення позову.
За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. 
При цьому, у немайнових спорах судом має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).
Зважаючи на викладені обставини, предмет позову та специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, надаючи оцінку запропонованому позивачем заходу забезпечення позову на предмет його доцільності, адекватності та співмірності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що між предметом цього немайнового спору та заявленими заходами забезпечення відсутній належний правовий зв`язок. 
Оскільки задоволення позову не передбачає примусового виконання, то заходи забезпечення могли бути вжиті лише у разі доведення, що їх невжиття унеможливить ефективний захист чи поновлення прав позивача. Проте, оцінивши співмірність наслідків для сторін та зважаючи на відсутність зв`язку заходів із предметом позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви. 
Колегія суддів не вбачає підстав для переоцінки висновку суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви БМПП «Сприяння» про забезпечення позову у визначений ним спосіб.
Суд зауважує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19).
Щодо зустрічного забезпечення, то законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч.1ст.141 ГПК України), відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову.
За таких обставин, у розумінні ст.ст.136-137 ГПК України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки у разі задоволення позову рішення суду не передбачає його примусове виконання, невжиття заходів забезпечення позову не призведе до неможливості виконання такого рішення, а предмет позову у даній справі не пов`язаний із заходами забезпечення, які просить вжити позивач.
Апеляційний суд також зауважує, що враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 року у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Багатопрофільного малого приватного підприємства «Сприяння» на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 16.04.2026 року у справі №906/1698/25 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №906/1698/25 повернути до господарського суду Житомирської області.
Повний текст постанови складений "25" травня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Хабарова М.В.