Номер провадження: 33/813/1038/26
Номер справи місцевого суду: 521/2225/26 
Головуючий у першій інстанції Ганошенко С. А. 
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Малюка Євгена Володимировича на постанову Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 березня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 березня 2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 665, 60 гривень.

Згідно із постановою суду, ОСОБА_2 - 08.02.2026 року о 22-02 годині в м. Одесі, вул. Академіка Філатова, 78 керував транспортним засобом PEGUGEOT 301, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння а саме: неприродна блідість шкірного покрову обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, в закладі охорони здоров`я КНП ООМ ЦПЗ ООР у встановленому законом порядку водій відмовився під час безперервної відеофіксації. Своїми діями, ОСОБА_2 порушив п. 2.5 правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР).
Суд кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Не погоджуючись з постановою суду захисник особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Малюк Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою та такою яка винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх фактичних обставин справи, не дослідженням та не наданню належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, просить її скасувати, провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ст. 130 КУпАП, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, того факту, що останній вчинив адміністративне правопорушення про яке зазначено у протоколі № 586492.
Крім того, в скарзі звертається увага на те, що в матеріалах справи відсутні докази факту керування ОСОБА_2 транспортним засобом, зауважується, що фрагмент відеозапису з віддаленим транспортним засобом який рухається і інший фрагмент запису який припаркований не містять жодних доказів їх тотожності.
Також, в скарзі зазначається про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження поважності причин зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2 , а тому він і не може притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки подальші дії працівників поліції були не правомірними, виходячи з доктрини “плодів отруйного дерева”.
Більш того, стороною захисту зауважується, що матеріали справи (відеозапис) не містить доказів проведення працівниками поліції відповідного огляду водія з метою встановлення ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння, а тому на думку захисту вимога працівника поліції про проходження медичного огляду в закладі охорони здоров`я не може вважатись належним чином обґрунтованою та такою, що відповідає встановленому порядку, а відтак не створює для особи обов`язку її безумовного виконання в розумінні ст. 130 КУпАП. Звертається також увага на те, що з долученого відеозапису вбачається, що водій не висловлював категоричної та однозначної відмови від проходження огляду як такої, натомість неодноразово наполягав на можливості його проведення на місці зупинки транспортного засобу. І взагалі проаналізувавши пояснення ОСОБА_1 та відеозапис з нагрудної камери працівника поліції сторона захисту вважає, що поведінка працівників поліції полягала у спонуканні до відмови ОСОБА_2 від проходження огляду під виглядом добровільності, яка за своїми ознаками наближається до поняття провокації. Внаслідок не належного інформування з боку працівників поліції та викривлення змісту правових обов`язків водія, поведінка ОСОБА_2 не може розцінюватися як свідома та добровільна відмова від проходження огляду.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його адвоката Малюка Є.В., які причини неявки суду не повідомляли.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції.
Верховним Судом в пункті 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 також зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд зауважує, що при розгляді справ даної категорії явка учасників при апеляційному перегляді не є обов`язковою.
Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у провадженні не є перешкодою для розгляду справи.
Виходячи з цього, у суду апеляційної інстанції відсутні перешкоди для розгляду справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, переглянувши відеозапис події, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з положеннями ст. ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Апеляційний суд вважає, що наведених вимог закону районним судом дотримано у повному обсязі.
Як убачається з оскаржуваної постанови районний суд в повному обсязі виконав вимоги ст.280 КУпАП, всебічно дослідив матеріали справи та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, при обставинах викладених в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 586492 від 08.02.2026 року пославшись у своїй постанові на досліджені під час судового розгляду належні та допустимі докази, зокрема на: відеозапис події, на якому зафіксований факт керування ОСОБА_2 - 08.02.2026 року о 22-02 годині в м. Одесі, вул. Академіка Філатова, 78 транспортним засобом PEGUGEOT 301, д.н.з. НОМЕР_1 , відмова водія ОСОБА_1 від проходження на вимогу поліцейського огляду на стан наркотичного сп`яніння у медичному закладі; направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.02.2026 року в якому зафіксовані ознаки сп`яніння які виявлені поліцейськими, а саме неприродна блідість шкірного покрову обличчя; довідку про отримання ОСОБА_2 посвідчення водія; довідку про відсутність повторності вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_2 протягом року за ст. 130 КУпАП.
Вказані докази були перевірені та досліджені під час апеляційного перегляду справи.
Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові є обґрунтованими, належним чином вмотивованими, повністю відповідають фактичним обставинам справи, а суддя прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Твердження захисту про те, що в матеріалах справи немає достатніх доказів, безпосередньої фіксації моменту руху автомобіля PEGUGEOT 301, д.н.з. НОМЕР_1 та знаходження за його кермом водія ОСОБА_2 , який до того ж не заперечував факту керування ним вищезазначеним автомобілем.
Щодо твердження захисту про неналежність вищезазначених відеозаписів як доказу, апеляційний суд зауважує, що законодавство України дозволяє використання відеореєстраторів, і більше того, Верховний Суд неодноразово вказував, що записи з побутових чи службових відеореєстраторів можуть використовувати як водії для доведення своєї невинуватості, так і патрульні для фіксації порушень з боку інших учасників руху.
Апеляційний суд, зауважує, що досліджені відеозаписи фіксують реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, мають достатньо високу інформативність, позбавлені упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. Оглянутий відеозапис дає можливість встановити його узгодженість з іншими даними, що містяться в протоколі, а тому апеляційний суд приймає його як доказ у справі.
Також, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять передбачені законом підстави для зупинки т/з під керуванням ОСОБА_1 , оскільки на відеозаписі зафіксовано, що поліцейськими було оголошено підставу зупинки, а саме орієнтування на машину яка скрилася з місця ДТП.
Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони захисту про витребування у поліції документи та матеріали, що підтверджують наявність та зміст орієнтування на яке посилались працівники поліції, як на підставу для зупинки транспортного засобу ОСОБА_2 , оскільки предметом розгляду у цій справі є оцінка дій працівників поліції при проведенні огляду на стан наркотичного сп`яніння водія. Законність підстави зупинки транспортного засобу не охоплюється диспозицією ст. 130 КУпАП і дії поліції щодо законності таких підстав можуть бути оскаржені в окремому порядку, зокрема, в адміністративному.
Окрім цього, з огляду на правовий аналіз норм Правил дорожнього руху незгода водія із причинами зупинки або ненадання працівниками поліції доказів вчинення правопорушення, не позбавляє водія обов`язку на вимогу працівників поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння.
Безпідставними апеляційний суд визнає твердження про відсутність підстав огляду на стан сп`яніння.
Відповідно до п. 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі за змістом - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Відповідно до п. 12 розділу ІІ Інструкції, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в п. 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Як вбачається з відеозапису, ОСОБА_3 було оголошено ознаки сп`яніння, а саме неприродна блідість шкірного покрову обличчя та запропоновано пройти огляд в медичному закладі, крім того зазначені ознаки зафіксовані у протоколі який ОСОБА_2 підписано без жодних зауважень.
До того ж, матеріали провадження не містять жодних відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції та складанні протоколу про адміністративне правопорушення, щодо оскарження цих дій, як і не містять результатів такого оскарження.
Твердження про те, що відеозапис не містить категоричної та однозначної відмови від проходження огляду не відповідає дійсності та спростовується переглянутим апеляційним судом відеозаписом.
Доводи скарги про те, що працівники поліції спонукали ОСОБА_1 від проходження огляду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Загалом доводи наведені стороною захисту, в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання суду доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
Істотних порушень вимог закону, які б ставили під сумнів висновки судді першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення не встановлено.
Судом першої інстанції були встановлені дійсні обставини справи, дана належна оцінка особі ОСОБА_1 , правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про доведеність його вини у порушенні вимог п. 2.5 ПДР України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що узгоджуються із стандартом доказування поза розумним сумнівом (рішення від 18 січня 1978 року у справі Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів.
Таким чином, з урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги по суті немає, а постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Малюка Євгена – залишити без задоволення, а постанову Хаджибейського районного суду міста Одеси від 30 березня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов