ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/24950/21
адміністративне провадження № К/990/42077/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Білак М.В., Смоковича М.І., 
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу №520/24950/21 
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна податкова служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року (головуючий суддя - Кухар М.Д.) 
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року (головуючий суддя - Перцова Т.С., судді Русанова В.Б., Жигилій С.П.)

УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
25 листопада 2021 року  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській області, відповідач-1), Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі - ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна податкова служба України (далі - ДПС України, третя особа), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити на державній службі ОСОБА_1 , на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) з дати звільнення;
- стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (код ЄДРПОУ 43983495) прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) у відповідності до вимог статті 87 Закону України "Про державну службу".
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення її із займаної посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, як такого, що прийнятий з порушенням пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" та пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Так відповідачем усупереч вказаним нормам не вжито заходів щодо переведення позивачки на рівнозначну посаду або пропонування іншої посади. При цьому, зазначено, що у даному випадку мала місце не ліквідація територіальних органів податкової служби, зокрема, Головного управління ДПС у Харківській області, а їх реорганізація, що також свідчить про протиправність спірного наказу. ОСОБА_1 зауважила, що відповідачем не дотримано порядку процедури звільнення, що виразилось у нерозгляді її заяв про звільнення у порядку переведення, а також неналежного ознайомлення із наказом про звільнення. Крім того, зазначила, що фактично звільнення останньої відбулось у період її тимчасової непрацездатності.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
27 серпня 2019 року наказом № 37-0 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області з 28 серпня 2019 року.
12 листопада 2020 року позивачку під підпис попереджено про звільнення у зв`язку із постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2020 року №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби України» та наказу Державної податкової служби України від 08 жовтня 2020 року № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» без зазначення запланованої дати звільнення.
У попередженні про звільнення зазначено, що ОСОБА_1 підлягає звільненню із займаної посади державної служби в ГУ ДПС у Харківській області у зв`язку з ліквідацією такого державного органу і що до дня звільнення включно остання зобов`язана виконувати свої посадові обов`язки в повному обсязі, дотримуватись умов службового розпорядку.
З дня отримання повідомлення про звільнення позивачка зверталась з заявами на адреси до відповідача-1 та відповідача-2 з проханням звільнити останню із займаної посади ГУ ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) в порядку переведення до Відокремленого підрозділу Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ ВП 43005393).
Наказом від 22 вересня 2021 року за №208-0 припинено державну службу та позивачку звільнено з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області 04 жовтня 2021 року у зв`язку із ліквідацією юридичної особи.
У той же день, 22 вересня 2021 року позивачкою подано заяву до Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Харківській області Лілії Катеринської про надання останній відпустки без збереження заробітної плати з 04 жовтня 2021 року відповідно до Закону України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», та отримана ГУ ДПС у Харківській області 24 вересня 2021 року.
При цьому, адвокатом ОСОБА_1 з`ясовано, що 22 вересня 2021 року ГУ ДПС у Харківській області на адресу позивачки направлено поштове відправлення з листом №56/Г/20-40-11-23 від 22 вересня 2021 року з додатком - копією наказу ГУ ДПС у Харківській області №208-0 від 22 вересня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Згідно реквізитів на листі та конверті поштового відправлення було зазначено « ОСОБА_1 » замість правильного « ОСОБА_1 », що унеможливило вручення вказаного відправлення адресату.
02 жовтня 2021 року позивачкою подано заяву на ім`я Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Харківській області Катеринської Л.Б. з повідомленням про хворобу та перебування останньої на лікарняному, починаючи з 02 жовтня 2021 року.
21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримано відповідь на заяву від 22 вересня 2021 року від ГУ ДПС у Харківській області №61/1720-40-11-23, у якій позивачці відмовлено у наданні відпустки, у зв`язку з тим, що 04 жовтня 2021 року остання буде звільнена із займаної посади.
26 жовтня 2021 року позивачка ознайомилась зі спірним наказом від 22 вересня 2021 року №208-0 про звільнення її з посади начальника управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Харківській області та припинення державної служби, 04 жовтня 2021 року.
Не погоджуючись з указаним наказом, ОСОБА_1 звернулась до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі №520/24950/21 адміністративний позов - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Харківській області від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Поновлено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області, з 04 жовтня 2021 року.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2021 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 190614 (сто дев`яносто тисяч шістсот чотирнадцять) грн 70 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачку протиправно звільнено з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області з 04 жовтня 2021 року згідно пункту 1-1 частини 1, 4, 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" з підстав ліквідації державного органу, зважаючи на те, що у даному випадку відбулася не ліквідація, а реорганізація ГУ ДПС в Харківській області, правонаступником майна, прав та обов`язків якого є інший орган - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України. При цьому, при попередженні позивачки про звільнення відповідачем протиправно не запропоновано інших рівнозначних посад державної служби/нижчих посад державної служби, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, з 04 жовтня 2021 року. 
Водночас, суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 13 серпня 2020 року у справі № 821/3795/15-а, від 30 вересня 2020 року у справі №826/12050/15 та від 23 вересня 2021 року у справі № 807/2322/15, відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача-2 прийняти на роботу позивачку на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) у відповідності до вимог статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі є винятковою компетенцією відповідача, а тому суд не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
Суд також вирішив, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2021 року (день звільнення) по 16 серпня 2023 року (день постановлення рішення про поновлення позивачку на посаді) у розмірі 190 614,70 грн (393,02 грн х 485 робочих днів) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 520/24950/21 в частині задоволення позову змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції вказаної постанови, а абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
"Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді, рівнозначній посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області, у новоствореному правонаступнику Головному управлінні ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України, з 05 жовтня 2021 року.
Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, код ЄДРПОУ 43143704), на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по 16 серпня 2023 року у розмірі 189435 (сто вісімдесят дев`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн 64 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів".
В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 520/24950/21 - залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що зміна структури і штатного розпису установи, у тому числі і внаслідок реорганізації такої установи, після звільнення працівника не позбавляє роботодавця можливості внесення до штатного розпису необхідних змін з метою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника та (або) переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду. За таких обставин, суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині обрання способу захисту порушеного права щодо поновлення позивачки на посаді, рівнозначній посаді начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Харківській області, у новоствореному правонаступнику Головному управлінні ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України, так як поновити ОСОБА_1 на раніше займану посаду неможливо, оскільки державний орган, з якого її звільнено, реорганізований шляхом приєднання до ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, та припинений в установленому законодавством порядку.
Також зазначено, що оскільки судом було допущено помилку при розрахунку періоду вимушеного прогулу, внаслідок чого арифметичний розрахунок було здійснено невірно, то апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення в частині визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
08 грудня 2023 року Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2026 року (у зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді Губської О. А. у цій справі) для розгляду справи № 520/24950/21 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мацедонської В.Е., суддів: Білак М.В., Смоковича М.І.
V. Касаційне оскарження
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Так скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, та зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували приписи частин 1, 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ), частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), та без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18, та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №826/5470/15, від 04 липня 2018 року у справі №826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі № 824/424/16-а, від 13 березня 2019 року у справі №826/751/16, від 27 червня 2019 року у справі №826/5732/16, від 26 липня 2019 року у справі №826/8797/15, від 09 жовтня 2019 року у справі №П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 07 липня 2020 року у справі №811/952/15, де викладено правову позицію, відповідно до якої, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
В обґрунтування зазначено, що у відповідності до частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Отже, за твердженням відповідача-2, звільненого без законної підстави працівника має бути поновлено на попередній роботі, а не на іншій рівнозначній посаді, як того бажає позивач. Оскільки звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Також зазначено, що публічного службовця не може бути поновлено на посаді, на яку його не було переведено в установленому законом порядку.
Так за твердженням ГУ ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України, спірні правовідносини у цій справі виникли 12 листопада 2020 року (з дати ознайомлення позивача з попередженням про майбутнє звільнення). Тому, застосуванню до вказаних правовідносин підлягають закони у редакції, чинній на момент їх виникнення, а тому слід керуватися редакцію статті 87 Закону № 889-VІІІ, яка передбачала, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
Таким чином, на думку відповідача-2, у відповідача-1 був відсутній обов`язок щодо пропонування позивачці як державному службовцю будь-яких посад.
Також вказує, що при ліквідації державного органу ( у даному випадку - Головного управління ДПС у Харківській області) законодавством про державну службу не передбачено пропонувати державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, із врахуванням при цьому переважного права на залишення на роботі. 
Крім того, ГУ ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України, не погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій та вважає необґрунтованим підхід суду щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що оскільки позивачці була нарахована та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності, то сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна становити 184 719, 40 грн.
Представником позивача подано відзив на касаційну скаргу, в якому останній, заперечуючи проти касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, та залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій. При цьому, вказує, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачці не було запропоновано всіх наявних інших рівнозначних посад державної служби незважаючи на їх наявність у новоствореному органі, який є правонаступником ГУ ДПС у Харківській області.
Крім того, відповідачем-2 під час розгляду справи не заперечувалось, що внаслідок реорганізації ГУ ДПС у Харківській області не відбулось скорочення чисельності державних службовців.
Представник позивача у поданому відзиві не погоджується із твердженням скаржника щодо неправильного обчислення та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вважає такі доводи безпідставними та такими, що не знаходять свого підтвердження.
VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону № 889-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).
Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені статтею 87 Закону № 889-VIII. Так, відповідно до пунктів 1, 1-1 частини першої цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII установлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
За змістом частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку із проведенням адміністративної реформи» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
За приписами частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Частина перша статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
VІІ. Позиція Верховного Суду
У силу положень статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивачки з посади начальника управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з ліквідацією державного органу.
Водночас, ключовим питанням у цій справі є редакція частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», яку належить застосовувати до спірних правовідносин.
Згідно з пунктами 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Підставою для прийняття оскаржуваного наказу щодо звільнення позивачки слугувала постанова Кабінету Міністрів України №893 та наказ ДПС України №556, якими вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС, зокрема ГУ ДПС у Харківській області.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» прийнято ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, в тому числі Головне управління ДПС у Харківській області.
На виконання цієї постанови Державна податкова служба України видала наказ від 08 жовтня 2020 року № 556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС», яким наказано ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком. Цим наказом затверджено список голів комісій з ліквідації територіальних органів ДПС України.
Верховний Суд у постановах, зокрема, від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15 та від 17 липня 2019 року у справі №820/2932/16 висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Ця позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 17 червня 2021 року у справі №240/455/20, від 14 лютого 2023 року у справі №200/6515/21 та інших.
Наказом Державної податкової служби України від 30 вересня 2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» відповідно до статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Положення про Державну податкову службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227, утворено як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України ГУ ДПС у Харківській області.
Відповідно до Положення про ГУ ДПС у Харківській області, затвердженого наказом ДПС України 12 листопада 2020 року №643, зазначене управління є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704).
Зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо вирішення питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи, Суд у вимірі обставин цієї справи констатує, що внаслідок реалізації приписів постанови №893 фактично відбулась реорганізація ДПС України шляхом ліквідації її територіальних органів як юридичних осіб публічного права із створенням нової структури територіальних органів, а не ліквідація юридичної особи публічного права, якою у спірних правовідносинах виступає ГУ ДПС.
До правонаступника - новоствореної особи ГУ ДПС у Харківській області ВП - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГУ ДПС у Харківській області, так і майнові права та обов`язки юридичної особи, що припиняється.
З огляду на викладене та, враховуючи зміст постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 у контексті положень статті 104 Цивільного кодексу України, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що на підставі цього розпорядчого акту фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу ДПС України ГУ ДПС у Харківській області як юридичної особи публічного права.
Виходячи з наведеного, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, мотивовано зазначили про обов`язок відповідача дотримуватися у спірній ситуації процедури припинення державної служби, встановленої для реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII).
З метою визначення норм права, які на момент виникнення спірних правовідносин підлягали застосуванню до процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу, слід провести ретроспективний та системний аналіз відповідних положень Закону № 889-VIII у взаємозв`язку з нормами КЗпП України.
У первинній редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII передбачав, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
При цьому частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону №117-IX, що набрав чинності з 25 вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
За приписами частин другої і третьої статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.
Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Законом № 113-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Своєю чергою ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом № 117-IX змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VIII внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-IX та від 23 лютого 2021 року № 1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
Слід зауважити, що стаття 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України від 23 лютого 2021 року № 1285-IX набрала чинності 06 березня 2021 року.
Повертаючись до фактичних обставин цієї справи, варто зауважити, що ОСОБА_1 про наступне вивільнення з посади була повідомлена 12 листопада 2020 року. Звільнили ж позивачку з посади наказом від 22 вересня 2021 року.
Так, 06 березня 2021 року набрав чинності Закон №1285-ІХ, яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» і виклав частину третю цього Закону у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.». 
Тож, має місце ситуація, за якої на момент повідомлення позивача про наступне вивільнення чинною була редакція частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», яка передбачала право (а не обов`язок) роботодавця пропонувати працівникові іншу посаду, а на момент звільнення ОСОБА_1 редакція указаної статті зазнала змін, й встановила обов`язок для роботодавця пропонувати рівнозначну посаду, тобто включила в себе певну гарантію трудових прав працівника.
Після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Одночасно, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що позивачці, перед тим, як видати оскаржуваний наказ про її звільнення, не пропонували рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей в новоутвореному державному органі, відповідно до абзацу другого частини третьої статті 87 Закону.
Тож, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що недотримання вимог Закону, зокрема частини третьої статті 87, що полягає у невиконанні обов`язку пропонування вакантних посад державної служби, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
Наслідком цього порушення є те, що оскаржуваний наказ, виданий усупереч вимог, передбачених абзацом третім частини третьої статті 87 Закону, не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується із висновком судів у цій справі, що наказ Головного управління ДПС у Харківській області від 22 вересня 2021 року № 208-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " є протиправним, а тому підлягає скасуванню.
Водночас, касаційне оскарження відкрито у зв`язку із неправильним застосуванням, на думку скаржника, приписів частин 1, 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, та без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № П/9901/101/18, та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №826/5470/15, від 04 липня 2018 року у справі №826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі № 824/424/16-а, від 13 березня 2019 року у справі №826/751/16, від 27 червня 2019 року у справі №826/5732/16, від 26 липня 2019 року у справі №826/8797/15, від 09 жовтня 2019 року у справі №П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 07 липня 2020 року у справі №811/952/15, де викладено правову позицію, відповідно до якої, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Так Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.
У силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення.
У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що ГУ ДПС у Харківській області, в якому працювала ОСОБА_1 та з якого її було незаконно звільнено, припинено в установленому законодавством порядку 09 лютого 2022 року. Тож поновити позивачку на раніше займану посаду або на посаду державної служби у припиненій внаслідок реорганізації установі об`єктивно неможливо.
Верховний Суд, вирішуючи схожі спори в частині поновлення незаконно звільнених працівників в структурах державних органів, які внаслідок процесів реформування державних органів періодично змінюють свою структуру шляхом ліквідації чи реорганізації старих органів та утворення нових, виходить із особливостей публічного правонаступництва.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 2а-15057/09/2670 Верховний Суд указав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У цьому разі, при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.
Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.
Слід констатувати, що у даному випадку внаслідок реорганізації територіальних органів Державної податкової служби шляхом ліквідації як юридичних осіб публічного права зі створенням відокремлених підрозділів Державної податкової служби, повним правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДПС у Харківській області з моменту внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення останнього є Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України.
У свою чергу, Верховний Суд зауважує, що повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
Повноваження щодо призначення працівника на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом у новоутвореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір не повинен і не може втручатися у здійснення його дискреційних повноважень.
У постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16, від 24 лютого 2021 року у справі № 160/9760/19 Верховний Суд висловлював правову позицію, яка полягає у тому, що коли поновити позивача на посаді, з якої його звільнили і якої (формально) вже немає, неможливо, то належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, аналогічній тій, з якої її звільнили, і яка існує на дату поновлення.
Суд послідовно наголошує на тому, що спосіб захисту порушеного права безпосередньо повинен бути пов`язаний з подальшою можливістю виконати судове рішення і є ефективним тоді, коли може забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 Верховний Суд сформував правову позицію, згідно з якою у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установу реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.
Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18 та від 11 серпня 2021 року у справі № 821/549/17.
Виходячи із специфіки даної категорії публічно-правових спорів, поняття «попередня робота» слід трактувати дещо ширше, зокрема, як обсяг та перелік функціональних завдань та обов`язків працівника, його повноважень та відповідальності за відповідною посадою.
З огляду на встановлені в цій справі обставини, звільнення позивача із займаної посади було неправомірним і є втручанням у його права. Водночас поновити позивача на раніше займану посаду об`єктивно неможливо, оскільки державний орган, з якого відбулося незаконне звільнення позивача реорганізовано. Тому в контексті спірних правовідносин є виправданим і обґрунтованим обраний судом апеляційної інстанції спосіб захисту порушеного права позивача.
Колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що поновити позивача на рівнозначній посаді Головного управління ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України, як зазначено судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, не слід розуміти як зобов`язання поновити саме на таку саму посаду, з якої звільнили позивачку. Колегія суддів бере до уваги, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості (визначені законом), зокрема, коли призначення на відповідну посаду можливо винятково за результатами конкурсу.
Водночас, йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (установі), з посади у якому її було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.
Подібний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 11 червня 2020 року у справі №826/5602/16.
Тож за встановлених обставин та наведеного правого регулювання Головне управління ДПС у Харківській області, утворена на правах ВП ДПС України, має своїм обов`язком вжити заходів для поновлення ОСОБА_1 на посаді державної служби.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №640/4922/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 340/588/20.
А тому, посилання скаржника про неможливість поновлення позивачки у новоствореному органі на рівнозначній посаді, є необґрунтованими та не знаходять свого підтвердження під час касаційного розгляду с прави.
При цьому, проаналізувавши постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 у справі №П/9901/101/18, та постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №826/5470/15, від 04 липня 2018 у справі №826/12916/15, від 06 березня 2019 у справі №824/424/16-а, від 13 березня 2019 у справі №826/751/16, від 27 червня 2019 у справі №826/5732/16, від 26 липня 2019 у справі №826/8797/15, від 09 жовтня 2019 у справі №П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 у справі №816/584/17, від 07 липня 2020 у справі №811/952/15, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, слід зазначити, що вони прийняті за іншого правового регулювання та є нерелевантними до обставин цієї справи.
Так, у вищенаведених справах Верховний Суд дійшов висновку про поновлення позивачів на посадах, з яких їх було незаконно звільнено, а не у новоствореному органі, зважаючи на те, що на момент спірних правовідносин такі органи перебували у стані припинення. 
Натомість, у вказаній справі Головне управління ДПС у Харківській області припинило свою діяльність, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру про його припинення 09 лютого 2022 року.
Таким чином доводи касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.
Інші доводи та аргументи скаржника не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ГУ ДПС у Харківській області, утвореному на правах відокремленого підрозділу ДПС України, про неправильне обрахування судом апеляційної інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з останнього на користь ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Так, нормами частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), який застосовується також у випадках вимушеного прогулу (підпункт «з» пункту 1 цього Порядку).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу IV Порядку № 100).
Колегія суддів зауважує, що доводи касаційної скарги не містять незгоди із застосованим судом апеляційної інстанції розміром середньомісячної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню, а також розміром середньоденної заробітної плати позивача, а тому у цій частині їх визначення оцінка судом касаційної інстанції не надається.
Незгода скаржника за доводами касаційної скарги стосується застосуванням судом апеляційної інстанції при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача періоду з 05 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2021 року. 
Позиція скаржника полягає у тому, що оскільки позивачка перебувала на лікарняному у період з 02 жовтня 2021 року по 06 жовтня 2021 року, з 06 жовтня 2021 року по 08 жовтня 2021 року, з 08 жовтня 2021 року по 11 жовтня 2021 року, з 11 жовтня 2021 року по 13 жовтня 2021 року, з 13 жовтня 2021 року по 15 жовтня 2021 року, з 15 жовтня 2021 року по 25 жовтня 2021 року, та відповідно отримала допомогу по втраті працездатності за вказаний період, то є помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо нарахування та стягнення середнього заробітку, починаючи з 05 жовтня 2021 року.
Водночас, Верховний Суд вважає помилковими твердження відповідача-2 щодо необхідності обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 26 жовтня 2021 року, зважаючи на нарахування та виплату позивачці допомоги по втраті працездатності.
Разом з тим, виплата позивачці допомоги по втраті працездатності жодним чином не впливає на наявність у останньої права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який з урахуванням дати незаконного звільнення позивача (04 жовтня 2021 року) розпочався з 05 жовтня 2021 року, а тому, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по 16 серпня 2023 року (рішення суду першої інстанції) у розмірі 189435 грн 64 коп.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про правильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права, та обґрунтованість рішень попередніх інстанцій. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, належним чином установивши фактичні обставини справи, не допустили неправильного застосування норм матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VІІІ. Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська 

Судді М. В. Білак

М. І. Смокович