КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
14 травня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8763/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника позивача - адвоката Пухальської І. С.,
відповідача - ОСОБА_1 та в її інтересах адвоката Безрука М. В., та адвоката Богданова В. В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Безрука Максима Вікторовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Чекулаєва С. О.
від 30 січня 2026 року
за заявою ОСОБА_2 
про забезпечення позову
у цивільній справі № 752/2207/26 Голосіївського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів та доходу від майна дитини,
У С Т А Н О В И В:
В січні 2026 року ОСОБА_2 звернувся в суду з позовом до відповідачки, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 96 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні по курсу станом на 27.01.2026 становить 4 139 520 грн, які були використані не за цільовим призначенням, а також дохід, отриманий від здачі в оренду майна дитини в розмірі 1 320 200 грн. Стягнути з відповідачки витрати зі сплати судового збору.
Одночасно з позовною заявою представник позивача, адвокат Пухальська І. С. подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне на праві власності відповідачці майно, а саме: на 14/2 частину квартири АДРЕСА_1 за адресою АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 та грошові кошти на картковому рахунку № НОМЕР_1 у АТ «Приватбанк».
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 заяву представника позивача, адвоката Пухальської Ірини Станіславівни про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 .
В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Безрук М. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати. Стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір на користь відповідача.
Зазначає, що суд не дослідив належним чином майновий стан позивача та не застосував заходи зустрічного забезпечення, хоча ОСОБА_2 перебуває за межами України з 2022 року, що є обов`язковою підставою для зустрічного забезпечення згідно зі статтею 154 ЦПК України. Звертає увагу на те, що позивач не має зареєстрованого місця проживання в Україні та майна, достатнього для відшкодування можливих збитків, а його представники здійснюють психологічний тиск на неї та орендарів її майна. Наголошує на тому, що надані позивачем докази у формі роздруківок з месенджеру WhatsApp та сайту OLX є неналежними, оскільки не дають змоги ідентифікувати відправника повідомлень чи особу, яка розмістила оголошення, а також не є оригіналами електронних доказів. Стверджує, що внаслідок забезпечення позову вона вже зазнала збитків у розмірі 156 000 гривень через дострокове розірвання договору оренди квартири № 35 від 25.02.2025. Вказує, що позовні вимоги у сумі 5 459 720 гривень є надуманими, а її дії щодо продажу майна не підтверджені жодним допустимим доказом, крім сумнівних ксерокопій, які не містять посилань на веб-ресурс. Апелянт підкреслює, що суд порушив принцип збалансованості інтересів сторін, наклавши арешт на дві квартири без перевірки реальної загрози невиконання рішення. Також зазначає, що позивач зловживає процесуальними правами, не повідомляючи суду своє фактичне місце проживання в Польщі та не отримуючи ухвалу про залишення позову без руху. ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.
У поданих відзивах на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 та його представник просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною.
Зокрема, представник позивача - адвокат Пухальська І. С., стверджує, що на виконання адвокатських запитів ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 (ріелтори) підтвердили факт співпраці з відповідачем щодо продажу квартири № 196 з жовтня 2025 року та розірвання відносин лише 10.02.2026 після накладення арешту. Вказує, що ТОВ «Ємаркет Україна» (OLX) підтвердило розміщення оголошення про продаж та його деактивацію 13.02.2026. Зазначає, що квартира № 196 була придбана відповідачем у 2020 році невдовзі після отримання аліментів. Вважає, що відсутність офіційних доходів у відповідача та значна сума позову (5,4 млн грн) роблять арешт майна єдиним дієвим засобом захисту. Заперечує необхідність зустрічного забезпечення, вважаючи, що підстави, передбачені статтею 154 ЦПК України, не підтверджені.
Позивач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що доводи відповідача є безпідставними та не відповідають дійсності. Вказує, що звернення до суду зумовлене нецільовим використанням відповідачем аліментів у розмірі 120 000 доларів США, отриманих нею за договором від 04.10.2017, оскільки з листопада 2018 року він проживав виключно з батьком. Стверджує, що відповідач не брала участі у його фінансовому утриманні під час проживання за кордоном, а всі витрати на навчання в сумі 47 673 євро та проживання у Варшаві покривав його батько. Звертає увагу суду на те, що відповідач намагалася продати майно, що підтверджувалося оголошеннями на сайті OLX, які були видалені нею лише після ініціювання судового процесу. Наголошує, що арешт нерухомого майна є необхідним заходом для гарантування виконання майбутнього рішення суду про стягнення 5 459 720 грн, оскільки відповідач офіційно не працює. Зазначає, що його фактичне місце проживання у Варшаві є відомим відповідачу, а реєстрація в електронному кабінеті суду підтверджує його добросовісність. Спростовує доводи про збитки відповідача, вказуючи, що вона не мала права одноосібно здавати в оренду спільне майно та майно, яке належить йому одноосібно.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та в її інтересах адвокати Безрук М. В. та Богданов В. В., підтримали апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів. 
Представника позивача - адвоката Пухальська І. С., проти задоволення апеляційної скарги заперечила із підстав викладених у відзиві.
Колегією суддів повернуто без розгляду з підстав визначених ст. 367 ЦПК України додаткові докази подані представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу, а також клопотання сторони відповідача про вжиття заходів зустрічного забезпечення, як таке що подане з порушенням ст. ст. 154 та 367 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідачки та її представників, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів виходить з наступного.
Із виділених матеріалів цивільної справи та за відомостями ЄДРСР встановлено, що вищевказаний позов надійшов до суду першої інстанції 28.01.2026. Заява про забезпечення позову надійшла одночасно із позовом. 
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач вказував, за його інформацією ОСОБА_1 офіційно не працює, отримує дохід від здачі в оренду належного їй та позивачу нерухомого майна; в процесі досудового врегулювання спору, поведінка відповідача свідчить про часту зміну позиції, недобросовісність поведінки та неприязне відношення відповідача до позивача; за інформації з відкритих джерел вбачається, що після переговорів позивача з відповідачем про врегулювання спору, остання почала здійснювати активні дії щодо продажу належного їй майна, яке було фактично придбане за кошти, отримані від батька позивача в якості аліментів на його утримання. Враховуючи викладене, зважаючи на розмір позовних вимог, що становить 5 459 720,00 грн, представник позивача стверджував, що існує висока вірогідність відчуження відповідачем належного їй нерухомого майна, а також розпорядження грошовими коштами, розміщеними на банківському рахунку, що призведе до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник майновий спір на суму 5 459 720,00 грн. Встановивши на підставі наданої роздруківки з OLX наявність оголошення про продаж однієї з квартир, суд дійшов висновку про ймовірність утруднення виконання майбутнього рішення у разі відчуження майна. Суд вважав накладення арешту на дві квартири співмірним заходом, який відповідає обсягу вимог та забезпечує баланс інтересів. Встановивши, що арешт не позбавляє власника права володіння та користування, суд не знайшов підстав для застосування зустрічного забезпечення.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 149, 150 ЦПК України, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання майбутнього судового рішення. Розглядаючи таку заяву, суд має пересвідчитися, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення. Стандарт «обґрунтованості» вимагає оцінки конкретних фактичних обставин, а не суб`єктивних побоювань заявника.
Аналізуючи наявність чи відсутність реальності спору на момент забезпечення позову, колегія суддів виходить із наступного юридичного змісту заявлених вимог.
Згідно з висновками Верховного Суду (зокрема, у постанові від 16.04.2026 у справі № 755/16383/25), реальність спору як передумова забезпечення позову передбачає, що заявлені вимоги мають перебувати у прямому логічному та правовому зв`язку із поточним статусом сторін та фактичним змістом їхніх правовідносин. Юридичний спір не є виключно процесуальним явищем. Спір про право завжди має об`єктивний матеріально-правовий характер і виникає внаслідок появи реальної правової невизначеності у суб`єктивних правах та обов`язках конкретних суб`єктів. Для цілей застосування заходів забезпечення позову суд зобов`язаний дослідити не лише зовнішню процесуальну форму спору (факт подання позовної заяви з певною назвою вимог), а передусім його внутрішній зміст - наявність об`єктивної правової невизначеності чи очевидного порушення прав позивача, що вбачаються за попередньою оцінкою суду.
У даній справі повнолітнім позивачем ініційовано вимогу, яку він формально визначає як «стягнення аліментів». Проте, аналізуючи фактичний зміст правовідносин, колегія суддів зауважує, що цей спір не стосується виконання аліментного зобов`язання у його правовому розумінні. Позивач не є процесуальним стягувачем аліментів, оскільки матеріали справи не містять відомостей про наявність будь-якого судового рішення чи наказу про виплати на його користь. Юридичний зміст позову зводиться до вимоги про перерозподіл грошових коштів, які були предметом цивільно-правового договору про утримання, укладеного між іншими особами - його батьками відповідно до статті 189 СК України.
Оскільки позивач не є стороною зазначеного правочину, а правовідносини щодо використання перерахованих за цим договором коштів стосуються виключно його батьків як єдиних суб`єктів цього договору, у фактичних матеріальних правовідносинах між сторонами даної справи відсутня об`єктивна правова невизначеність. Зміст позовних вимог у цій частині зводиться до майнового конфлікту щодо стану виконання договору іншими особами, що заперечує наявність дійсного правового спору між повнолітнім сином та матір`ю на момент застосування заходів забезпечення позову.
Аналогічний підхід застосовується колегією і до вимоги про стягнення доходу від майна на підставі статті 178 СК України. 
Позивач формулює зазначену вимогу як стягнення доходів, начебто отриманих відповідачем від здачі в оренду часток квартири та паркомісць. Проте, фактичний зміст статті 178 СК України та її внутрішня правова природа спрямовані виключно на регулювання порядку управління та використання доходів від майна малолітньої або неповнолітньої дитини, де суб`єктами правовідносин виступають батьки, наділені спеціальним обов`язком діяти в інтересах дитини.
З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду позивач є повнолітньою особою з повною цивільною дієздатністю. З моменту досягнення вісімнадцятиріччя правовий режим «майна дитини» щодо нього припинився в силу закону, а фактичний зміст майнових правовідносин між сторонами з приводу використання нерухомості перейшов у площину цивільного законодавства, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (зокрема, щодо правового режиму спільної часткової власності).
Ініціювання майнового конфлікту повнолітньою особою на підставі норми сімейного законодавства, суб`єктний склад та часові межі якої обмежені періодом неповноліття, свідчить про відсутність прямого правового зв`язку між змістом позову та поточним статусом сторін. У фактичних матеріальних правовідносинах між повнолітніми співвласниками відсутня та правова невизначеність, яку покликана усувати стаття 178 СК України. Невідповідність обраного позивачем правового режиму фактичному змісту відносин на момент накладення арешту заперечує наявність дійсного та обґрунтованого спору про право у цій частині, оскільки неможливо забезпечити захист права за правилами режиму, який припинився.
Окрім помилкової оцінки матеріально-правової природи заявлених вимог, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції порушено послідовність процесуальних дій при розгляді заяви. Згідно з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (постанова від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20), розгляд заяви про забезпечення позову, поданої одночасно з позовом, не залежить від самого факту відкриття провадження, проте першочерговим для суду є надання оцінки саме порядку звернення з позовною заявою, у сукупності з якою заявлено клопотання про вжиття забезпечувальних заходів.
Як вбачається з матеріалів справи, наклавши арешт на майно відповідачки ухвалою від 30.01.2026, суд уже 02.02.2026 постановив ухвалу про залишення цього ж позову без руху через його невідповідність вимогам статей 175, 177 ЦПК України, а провадження у справі було відкрито лише 23.02.2026.
Вжиття такого заходу обмеження права власності як арешт за позовною заявою, яка на момент забезпечення не була визнана такою, що відповідає вимогам процесуального закону, - тобто за очевидної відсутності об`єктивної можливості вирішити питання про відкриття провадження у справі упродовж встановленого законом п`ятиденного строку, - свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції, недотримання балансу інтересів сторін. Інститут забезпечення позову не може слугувати інструментом обмеження прав однієї зі сторін за умов, коли саме звернення до суду іншої сторони не відповідає вимогам процесуального закону.
Враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, оскаржувана ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року підлягає скасуванню з підстав, визначених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Пухальської І. С. про забезпечення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Безрука Максима Вікторовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви представника позивача, адвоката Пухальської Ірини Станіславівни, про забезпечення позову - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 18 травня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов