Номер провадження: 22-ц/813/3738/26 
Справа № 522/26685/25
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року представник позивачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП.
Одночасно з пред`явленням позову представник позивача  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просить:
- накласти арешт та заборону на його відчуження на нерухоме майно, що зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: 1/4 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв. м., житлова площа 38,8 кв. м., реєстраційний номер майна 20385848 на підставі свідоцтва про право власності № 17-4044 від 21.01.1998 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради, вартістю 15660 гривень;
- накласти арешт та заборону на його відчуження на рухоме майно, що зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: автомобіль MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 .
Вказували що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу по справі, необхідно оскільки на час розгляду справи відповідач може відчужити належне їй майно, що призведе до невиконання рішення суду в разі задоволення позову, чим буде порушено право позивачів.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року у задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що між сторонами існує спір щодо відшкодування спричиненої з вини ОСОБА_4 матеріальної шкоди та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у разі вибуття матеріальних активів, які є у власності відповідача, за рахунок яких може бути стягнуто таку шкоду і вважає за необхідне подати апеляційну скаргу, яка подається в межах встановленого законом строку на апеляційне оскарження ухвал суду.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом заявлених позовних вимог, є стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вина якого доказана, у розмірі 431 525 грн. Відповідачу на праві власності належать: частки квартири та автомобіль. За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, належне відповідачу може мати наслідком подальше відчуження відповідачем такого майна на користь третіх осіб, що ускладнить ефективний захист та поновлення прав позивача після ухвалення судового рішення на користь позивача.
Крім того, скаржник зазначає, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужиш.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 21.04.2026 року о 14:00 год. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справі не подавали та належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили.
Присутня в судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - адвокат Форманюк Олена Миколаївна не заперечувала проти розгляду справи за фактичною явою сторін.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 21.04.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за зміст. висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено співмірність заявлених вимог та заходів забезпечення позову, до заяви не додано підтвердження, що відповідач є власником автомобіля. Крім того, суд зазначив, що заявником не наведені докази, що відповідач намагається відчужити належне їй майно та існує загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Частиною 1, 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. 
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Зазначене обмеження не поширюється на забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів керівника або роботодавця про застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, відмова в наданні відпустки, відсторонення від роботи чи посади, будь-яка інша форма дискримінації позивача тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції».
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 800/521/17 зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що "повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками судового процесу".
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до кожного конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позову та бути адекватними та співмірними з заявленими вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.
Судом встановлено, що позивачі  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП.
Одночасно з пред`явленням позову представник  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просить:
- накласти арешт та заборону на його відчуження на нерухоме майно, що зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: 1/4 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв. м., житлова площа 38,8 кв. м., реєстраційний номер майна 20385848 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_3 від 21.01.1998 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради, вартістю 15660 гривень;
- накласти арешт та заборону на його відчуження на рухоме майно, що зареєстровано на ім`я відповідачки ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: автомобіль MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 .
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.12.2025 року, ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності № 17-4044 від 21.01.1998 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради, загальною площею 55,2 кв. м., житлова площа 38,8 кв. м., реєстраційний номер майна 20385848.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.04.2026 року витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях відомості про актуальну реєстрацію права власності транспортного засобу марки MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 , а також інформацію про рік виску зазначеного автомобілю.
На виконання вимог ухвали суду від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях надійшла відповідь, згідно якої 17.07.2025 року відбулася перереєстрація транспортного засобу марки MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 , із укладанням договору купівлі-продажу № 3245/2025/5485173 від 17.07.2025 року, на нового власника гр. ОСОБА_5 .
Обґрунтовуючи необхідність вжиття зазначених заходів забезпечення позову,  ОСОБА_1 вказувала на те, що у зв`язку з не вжиттям відповідачем заходів щодо відшкодування завданих збитків в результаті ДТП, позивачі змушені звернутися до суду з позовом, а  ОСОБА_1 як власник пошкодженого автомобіля звернутися з клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника, яке належить їй на праві приватної власності. Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень довідка № 454691686 від 03.12.2025 року ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 1Л частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а також відповідач на праві приватної власності належить автомобіль MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 . За таких обставин, враховуючи предмет судового розгляду у цій справі позивач вбачала наявність підстав для накладення арешту на все рухове та нерухоме майно відповідача, в межах заявлених позовних вимог.
Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Посилання суду першої інстанції про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, є не обґрунтованими, оскільки відповідач маючи право власності на нерухоме майно має об`єктивну можливість розпорядитися зареєстрованим на її ім`я майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно відповідача, яке є у нього на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання судового рішення. У випадку подання позову про стягнення коштів очевидною є можливість відповідача в будь-який момент розпоряджатися своїм майном чи коштами, які знаходяться на його рахунках, що може ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду. Тому вимога надання доказів щодо очевидних речей, таких як право відповідача в будь-який момент розпорядитися власним майном, є надмірною та свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Зазначений підхід застосовується і до інших позовів майнового характеру, коли предмет позову майно, яким відповідач може у будь-який момент розпорядитися (див.: постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 907/523/25).
Колегія суддів ураховує що предметом позову у цій справі є стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 431 525 грн.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення матеріальної шкоди (грошових коштів), у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення матеріальної шкоди (грошових коштів), мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення матеріальної шкоди (грошових коштів) є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
З огляду на наведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП. Запропонований позивачем спосіб забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження частини квартири може забезпечити належне виконання судового рішення у разі задоволення позову, а його невжиття може ускладнити чи унеможливити таке виконання, такий захід забезпечення позову буде співмірним заявленим позовним вимогам і при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору, можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів відповідача чи інших осіб.
Доказів неспівмірності застосування такого заходу забезпечення із розміром позовних вимог стороною відповідача не надано, а судом не встановлено.
Разом з тим, як встановлено судом під час розгляду справи, автомобіль марки MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 , станом на 17.07.2025 року був перереєстрований на нового власника гр. ОСОБА_5 .
Тобто на момент звернення позивачів до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП, ОСОБА_4 вже не була власником зазначеного транспортного засобу, тому підстави для задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту та заборони на відчуження автомобіля MAZDA 6, номерний знак НОМЕР_2 відсутні.
Твердження суду першої інстанції про те, що при забезпечені позову, можуть бути порушені права відповідача у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, не відповідають обставинам справи, оскільки в даному випадку накладення заборони на відчуження частки квартири як захід забезпечення позову не є обмеженням права користування майном та спрямоване виключно на запобігання зміні власника майна. Такий захід не позбавляє власника можливості володіти та користуватися майном, а лише обмежує його право розпорядження на певний час, до вирішення спору по суті.
Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.
Таким чином, відмовляючи позивачу у забезпеченні позову у цій справі, суд першої інстанції не врахував наведені обставини справи та не здійснив оцінку наданих позивачем доказів, в порушення вимог статей 149-153 ЦПК України, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження частини квартири, адже між учасниками справи виник майновий спір, а у відповідача як власника цього майна існує реальна можливість вільно розпорядитися ним на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за захистом.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, враховуючи необхідність під час вжиття заходів забезпечення позову дотримуватись вимог щодо розумності, обґрунтованості та співмірності виду забезпечення позову, зазначеного у заяві, з заявленими вимогами, та збалансованості інтересів учасників справи, апеляційний суд приходить до висновку, що для забезпечення виконання можливого судового рішення у справі доцільним буде вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна, що зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: 1/4 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з наявною загрозою утруднення або неможливості виконання рішення суду, оскільки у відповідача є можливість розпорядитися об`єктом нерухомого майна, що унеможливить виконання рішення в майбутньому в разі задоволення позовних вимог.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність належного обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а також про ненадання доказів, які свідчать, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про частковим задоволенням заяви про забезпечення позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди спричиненої внаслідок ДТП – задовольнити частково.
Накласти заборону на відчуження нерухомого майна, що зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , а саме: 1/4 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв. м., житлова площа 38,8 кв. м., реєстраційний номер майна 20385848 на підставі свідоцтва про право власності № 17-4044 від 21.01.1998 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради, вартістю 15 660 гривень.
В решті заяви про забезпечення позову– відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.06.2026 року.

Головуючий:        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова