ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 921/508/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Агро Ком" від 24.02.2026 (вх. №ЗАГС 01-05/537/26 від 25.02.2026) 
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 (повний текст рішення складено та підписано 05.02.2026, суддя С.О. Хома)
у справі №921/508/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технобетон" (надалі - ТОВ "Технобетон") , м. Ржищів, Київська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Агро Ком" (надалі - ТОВ "Софія Агро Ком"), с. Коршилівка, Підволочиський район, Тернопільська область 
про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Технобетон» звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ТОВ «Софія Агро Ком» про стягнення заборгованості в розмірі 198 080,84 грн за отриманий товар, штрафу в розмірі 69 328,00 грн, 3% річних - 24 176,61 грн та інфляційних втрат в сумі 125931,41 грн. Всьго - 417 516,86 грн. 
Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №14 від 01.04.2021, укладеного між позивачем та відповідачем, щодо оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, на яку нараховано штраф, 3% річних та інфляційні втрати. 
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 у справі № 921/508/25 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ТОВ «Софія Агро Ком» на користь ТОВ «Технобетон» 198 080,84 грн основного боргу, 69 328,00 грн – 35% штрафу, 24 176,61 грн – 3% річних, 125 931,41 грн інфляційних нарахувань, 6 262,75 грн судового збору в повернення сплачених судових витрат. 
При ухваленні рішення судом встановлено, що позивач на виконання вимог договору поставки №14 від 01.04.2024 поставив відповідачу товар згідно з видатковими накладними на загальну вартість 275 212,80 грн. Відповідач оплату за отриманий товар здійснив не в повному обсязі, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість в сумі 198 080,84, яка не спростована відповідачем, відтак, задоволена до стягнення в примусовому порядку. Керуючись умовами додатку №2 від 01.04.2021 до договору №14 (специфікація №1) позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі 35 % від вартості кожної поставленої партії в сумі 69 328,00 грн, а також на підставі ст. 625 ЦК України - інфляційні нарахування за період з серпня 2021 по липень 2025 року 125 931,41 грн, а також 3% річних за період з 20.07.2021 по 15.08.2025 в сумі 24 176,61 грн, які судом також задоволено до стягнення.
Не погодившись з вказаним рішення в частині стягнення штрафу, ТОВ «Софія Агро Ком» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.02.2026 в частині стягнення штрафу в розмірі 69 328,00 грн, ні прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення в частині стягнення штрафу прийнято з неправильним застосування норм матеріального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт нарахування відповідачу неустойки у вигляді штрафу в розмірі 35% від вартості поставлених партій товару, що становить 69 328,00 грн та в сукупності із іншими видами застосованої до відповідача відповідальності складає суму 219 436,02 грн, що перевищує розмір самого зобов`язання 198 080,84 грн та в повному обсязі задоволено вимоги позивача щодо стягнення такого штрафу. Звертає увагу скаржник на те, що при вирішенні питання про зменшення пені суд повинен брати до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені, покликаючись на постанову ВП ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18, постанову ВС від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19. Також скаржник зазначає, що у зв`язку з необізнаністю про дану судову справу від незалежних від нього обставин (неправильно зазначена адреса (номер будинку), а саме: замість: 47831 Тернопільська область, Підволочиський район, с. Коршилівка, вул. Центральна, будинок 7Є, вказано в поштовій кореспонденції будинок 7-Є). Отже, направлення відповідачу ухвал суду по даній справі здійснено з неправильним зазначення номеру будинку 7-Є, а має бути без дефісу. Відтак, всі ухвали суду були повернуті на адресу суду з відміткою: «одержувач відсутній за даною адресою». Скаржник в не зміг взяти безпосередню участі у розгляді справи № 921/508/25 та викласти власні заперечення щодо заявленого позову. 
ТОВ «Технобетон» у відзиві від 17.03.2026 на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що положення ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення розміру неустойки не застосовуються до правовідносин, що регулюються ст. 625 ЦК України. Зазначає, що покликання скаржника на сукупний розмір 219 436,02 грн є юридично неспроможним і є намаганням штучно збільшити суму відповідальності. Звертає увагу, що скаржник не надав жодних доказів свого скрутного майнового стану, не зазначив винятковості обставин, які б свідчили про необхідність зменшення відповідальності. Натомість, матеріали справи свідчать про свідоме невиконання грошового зобов`язання протягом чотирьох років, саме така тривала безвідповідальність і призвела до накопичення значних сум. Позивач звертає увагу на понесені ним збитки, а саме на інфляційне знецінення через інфляційні процеси в Україні у 2021-2025 роках купівельна спроможність заборгованої суми суттєво зменшилась та наявною є втрачена вигода, а саме позивач був позбавлений можливості використовувати власні кошти у господарській діяльності. Щодо неправильного зазначення адреси реєстрації ( номеру будинку), то вказує, що відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, у розділі «адреси та реквізити сторін» адреса відповідача зазначена саме як: «вул. Центральна, 7-Є» (з дефісом). Позивач зазначає, що ухвали суду від 15.10.2025 та від 27.10.2025 були вручені відповідачу 15.11.2025, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Просить відмовити ТОВ «Софія Агро Ком» у задоволенні апеляційної скарги у справі №921/508/25, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 залишити без змін. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10 березня 2026 (головуючий суддя Кравчук Н.М., судді – Матущак О.І., Скрипчук О.С.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Софія Агро Ком» від 24.02.2026 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 у справі №921/508/25 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи №921/508/25 в порядку письмового провадження, ухвалою суду від 10.03.2026, докази чого містяться в матеріалах справи.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
01 квітня 2021 року між ТОВ "Технобетон" (постачальник) та ТОВ "Софія Агро Ком" (замовник) укладено договір поставки №14 (а.с.10-11,12), згідно з п.1.1. якого постачальник зобов`язується виготовити і передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти оплатити в порядку, на умовах і в строки, передбачені даним договором, залізобетонні вироби, далі по договору товар, у відповідності з додатками, які являються невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2. та 3.3 договору кількість і ціна на партію товару, яка буде поставлена постачальником в межах терміну дії договору, вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору і діють до моменту зміни ціни у постачальника. Транспортні витрати по поставці товару до пункту доставки не включені в ціну, обумовлену в специфікації. В разі доставки товару за рахунок постачальника покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику 100% витрат від вартості поставки товару. Загальна сума договору складає сукупність вартості партії товару, переданого за видатковими накладними.
За умовами п. 8.1 договору, такий набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2021 року.
Відповідно до додатку №2 від 01.04.2021 (специфікація №1) до договору поставки №14 від 01.04.2021 загальна вартість поставленого товару складає 275 212,80 грн (а.с.13).
Згідно з абзацом 3 пункту 3 додатку №2 до договору №14 від 01.04.2021 покупець має здійснити оплату наступним чином: післяплата 100% від вартості всієї партії товару в сумі 275 212,80 грн, в тому числі ПДВ, протягом трьох місяців з дня відвантаження кожної партії товару, але не пізніше 20.07.2021.
Пунктом 3 додатку №2 передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар у розмірі 100% не пізніше 20.07.2021, а у разі прострочення сплати платежу покупець сплачує штрафні санкції у розмірі 35% від вартості і кожної поставленої партії.
На виконання умов договору ТОВ "Технобетон" здійснило відвантаження та поставку ТОВ "Софія Агро Ком" товару на загальну суму 275 212,80 грн, що підтверджується видатковими накладними №94 від 01.04.2021 на суму 68 803,20 грн, №95 від 02.04.2021 на суму 68 803,20 грн, №96 від 02.04.2021 на суму 68803,20 грн та №97 від 02.04.2027 на суму 68803,20 грн та товарно-транспортними накладними №94 від 01.04.2021 на суму 68 803,20 грн, №95 від 02.04.2021 на суму 68 803,20 грн, №96 від 02.04.2021 на суму 68 803,20 грн та №97 від 02.04.2027 на суму 68803,20 грн. Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, підписані представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками товариств (а.с.15-30).
ТОВ "Софія Агро Ком" частково сплатило за поставлений товар, що підтверджується актами звірки (а.с.31-33), внаслідок чого у ТОВ "Софія Агро Ком" перед ТОВ "Технобетон" утворилася заборгованість в сумі 198 080,84 грн.
ТОВ "Технобетон" направило відповідачу претензію №40 від 11.06.2025 (а.с.34-39), яка отримана відповідачем 21.06.2025 та залишена ним без відповіді та реагування.
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з вимогою про відновлення його порушених прав, шляхом стягнення з відповідача 198080,84 грн боргу, 69 328,00 грн – штрафних санкцій, погоджених сторонами у розмірі 35% від вартості кожної поставленої партії товару від суми несплаченого товару, а також в порядку ст. 625 ЦК України 24 176,61 грн - 3% річних, 125 931,41 грн - інфляційних втрат.
Суд апеляційної інстанції констатує, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 у справі №921/508/25 переглядається в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення штрафу в розмірі 69 328,00 грн, тобто в межах вимог та доводів апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України. 
При ухваленні постанови колегія суддів керувалася таким.
Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності , розумності та справедливості.
Судом встановлено, що між сторонами існували зобов`язання за договором поставки №14 від 01.04.2021 (а.с.10-13). 
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України). 
За договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України). 
Згідно вимог ч.1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України).
Згідно з вимогами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.
Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як зазначалося вище, відповідач частково сплатив кошти за поставлений товар, внаслідок чого у нього перед ТОВ «Технобетон» утворилася заборгованість в сумі 198080,84 грн, яка добровільно не була сплачена і відповідно стягнена рішенням суду в даній справі. В даній частині рішення суду не оскаржується.
Згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 21.07.2021 по 15.08.2025, дійшов висновку, що до стягнення підлягають 24 176,61 грн 3% річних та 125 931,41 грн інфляційних, що також скаржником не оскаржується. 
Окрім того, позивач відповідно до умов додатку №2 від 01.04.2021 до договору №14 (специфікація №1) нарахував відповідачу штраф у розмірі 35% від вартості кожної поставленої партії в сумі 69 328,00 грн, який задоволено до стягнення рішенням суду в даній справі, з чим не погоджується відповідач (скаржник). 
Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що сума штрафу в розмірі 35% від вартості кожної поставленої партії в сумі 69 328,00 грн нарахована правомірно. 
Щодо тверджень скаржника в апеляційній скарзі про неспівмірність суми штрафу з врахуванням стягнення з нього також 3% річних та інфляційних, в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, що разом становить 219 436,02 грн, є більшим за сам розмір боргу 198 080,84 грн, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями (неустойкою), а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зобов`язанні, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) за користування коштами боржника. 
Інфляційні втрати спрямовані на відшкодування кредиторові знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а 3% річних є платою за користування боржником чужими грошовими коштами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24). 
Отже, вказані нарахування є різними про своїй правовій природі і регулюються різним нормами матеріального права.
Щодо питання зменшення розміру суми неустойки, то таке клопотання відповідачем не подавалось в суді першої інстанції. 
Суд звертає увагу, що відповідач (скаржник) належним чином був повідомлений про розгляд в Господарському суді Тернопільської області господарської справи № 921/508/25, що підтверджується, зокрема, врученням ухвал суду від 15.10.2025 та від 27.10.2025 під розписку (рекомендоване відправлення про вручення поштового відправлення/судова повістка (Центральна 7,є, Коршилівка, Тернопільський район, Тернопільська область, 47825, а.с.124, 124 а). Даний факт повністю спростовує твердження скаржника про його необізнаність про розгляд справи №921/508/25, а отже, відповідач мав реальну можливість ознайомитись з матеріалами справи та подати заперечення. 
Згідно з вимогами ч.1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. 
За наслідками апеляційного перегляду частково оскарженого судового рішення, колегія суддів констатує, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 січня 2026 року у справі №921/508/25, а зводяться до різного трактування норм права. 
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу ТОВ «Софія Агро Ком» від 24.02.2026 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.01.2026 у справі №921/508/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук