ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2026 р. Справа№ 910/7486/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Демидової А.М. 
Владимиренко С.В. 

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ"
на рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2026 
у справі № 910/7486/25 (суддя Щербаков С. О.)
за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ"
про стягнення 87 077, 39 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

В червні 2025 року Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (КП "Київтранспарксервіс", позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ" (ТОВ "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ", відповідач) про стягнення 87 077, 39 грн., з яких: 76 795, 40 грн - основний борг; 7 094, 08 грн - пеня; 2 444, 46 грн - інфляційні втрати; 743, 45 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання майданчика для експлуатації, утримання та обладнання № ДНП-2024-09/09 від 26.09.2024, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, на яку були нараховані пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.03.2026 у справі № 910/7486/25 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 76 795, 40 грн заборгованості, 7 092, 62 грн пені, 743, 28 грн 3 % річних, 2 444, 46 грн інфляційних втрат, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в оскаржуваній частині мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Короткий зміст апеляційних скарг і заперечень на неї

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2026 у справі № 910/7486/25 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга відповідача зводиться до того, що суд повинен був витребувати акт обстеження майданчика, але цього не зробив; відповідач заперечує отримання майданчика для паркування; відповідач вважає, що рішення суду у справі № 910/12016/24 має правове значення для вирішення спору у цій справі, відповідач вказує на неможливість використання орендованого майна через відсутність доступу до об`єкта оренди, що є підставою для застосування ч.6 статті 762 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що доводи є необґрунтованими, оскільки 26.09.2024 сторонами підписано акт приймання-передачі паркувального майданчика, відповідач не спростував не отримання майданчика, а лист від 18.06.2025 щодо нібито наявності перешкод у його користуванні направив через 9 місяців після підписання акта приймання-передачі та подання позовної заяви.

Відповідач у відповіді на відзив вказує про безпідставність доводів позивача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Розгляд справи Північним апеляційним господарським судом

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Демидова А. М., Владимиренко С. В.) за клопотанням ТОВ "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ" поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2026, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/7486/25 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Витребувано з суду першої інстанції матеріали цієї справи. Зупинено дію оскарженого рішення.

Матеріали справи № 910/11936/25 надійшли до суду на запит 07.05.2026.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин

Суд встановив, що 26.09.2024 Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - сторона -1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ" (далі - сторона - 2) укладено договір про надання майданчика для експлуатації, утримання та обладнання № ДНП-2024-09/09, умовами якого передбачено, що сторона-1 передає за плату, а сторона-2 приймає для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів (далі - майданчик для паркування) за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Предславинська, 40, в кількості 25 машино місць, що включає 22 (двадцять два) місця для платного паркування транспортних засобів, а також 3 (три) місця для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують особи з інвалідністю або, які перевозять особу з інвалідністю, для організації та провадження діяльності з паркування транспортних засобів та отримання плати з юридичними та фізичними особами за надання послуг за користування майданчиком для паркування (п.1.1. договору). 

Пунктом 4.1.1 договору передбачено що сторона-1 зобов`язана передати стороні-2 майданчик для паркування згідно з цим договором за актом приймання-передачі майданчика для паркування.

Згідно з п.4.2.6 договору сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 5.1 договору майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

Згідно з пунктом 6.2 договору вартість експлуатації 1 машино-місця за 1 день в гривнях, визначена за результатами аукціону та становить 18 грн 70 коп., у т.ч. ПДВ в сумі 3 (три) грн. 12 коп.

Пунктом 6.3 договору визначено, що загальна ціна договору становить 900966,00 грн, у т.ч. ПДВ в сумі 150161 грн. 00 коп.

У пункті 6.4 Договору зазначено, що якщо вартість експлуатації визначена за результатами проведення аукціону, плата за січень грудень року експлуатації, наступного за роком, в якому проведено аукціон, визначається шляхом коригування плати за перший місяць експлуатації на індекс інфляції, що розраховується за повні місяці з дня проведення аукціону. Плата за січень грудень кожного наступного календарного року експлуатації майданчика визначається шляхом коригування місячної оплати, що сплачувалася у попередньому році, на середньомісячний індекс інфляції такого року.

Пунктом 6.6 Договору передбачено, що оплата вартості експлуатації майданчика починається з дня підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування транспортних засобів та здійснюється стороною-2 щомісячно шляхом перерахування коштів на рахунок сторони-1 у розмірі 100% місячної вартості експлуатації майданчика з урахуванням кількості календарних днів в місяці, за який проводиться оплата не пізніше 15 числа місяця, за який здійснюється розрахунок. Плата за місяць, в якому підписано акт приймання-передачі, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 15 числа місяця, платіж вноситься до 1 (першого числа) наступного місяця.

Відповідно до пункту 6.7 договору сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату.

Згідно з пунктом 6.8 договору відсутність рахунку на дату оплати визначену пунктом 6.6 цього договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

За умовами пункту 6.10 договору оплата сторони-2 стороні-1 згідно умов даного Договору проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні - 1 майданчика для паркування транспортних засобів.

Пунктом 7.2 Договору закріплено право вимоги сторони - 1 у сторони - 2 щодо сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за порушення строків оплати, за кожний день прострочення.

Згідно пункту 9.2 Договору строк дії договору становить 2190 днів від дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування.

26.09.2024 Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ" складено та підписано акт приймання-передачі паркувального майданчика, згідно якого Сторона-1 передала, а Сторона-2 прийняла в експлуатацію паркувальний майданчик на 25 машиномісць за адресою м. Київ, Печерський район, вул. Предславинська, 40.

Позивач зазначає, що відповідач неналежно виконує умови договору в частині розрахунків за Договором, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 76795,40 грн за період з жовтня 2024 по березень 2025.

У зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку по оплаті, позивач звертався до нього листами 053/05-101 від 07.01.2025, 053/05-301 від 15.01.2025 та 053/05-1033 від 24.02.2025 з повідомленням про наявність заборгованості за договором та необхідність її погашення, але відповідач на зазначені листи відповіді не надав, заборгованість не оплатив.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 7094,08 грн - пені за загальний період з 01.10.2024 по 28.04.2025, 743,45 грн. - 3 % річних за період з 01.10.2024 по 28.04.2025 та 2444,46 грн. - інфляційних втрат за період з жовтня 2024 по березень 2025.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, в іншій частині, рішення суду не оскаржується жодною із сторін.

Стаття 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що відповідач прийняв в експлуатацію паркувальний майданчик на 25 машиномісць за адресою м. Київ, Печерський район, вул. Предславинська, 40, що підтверджується актом приймання-передачі паркувального майданчика від 26.09.2024, складеним та підписаним сторонами без претензій та зауважень, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у сумі 76795, 40 грн.

Враховуючи доведеність позивачем тих обставин з якими він пов`язував свої вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, доводи скаржника у цій частині не знайшли свого підтвердження.

При цьому, колегія суддів перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, вважає його правильним та арифметично вірним.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. 

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17. 

Таким чином, зобов`язання зі сплати 3 % річних та інфляційних втрат є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю та входить до складу грошового зобов`язання і право кредитора на нарахування та стягнення з боржника 3 % річних та інфляційних втрат закріплено у частині другій статті 625 ЦК України.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача за період прострочення виконання зобов`язань за договором, який становить 743, 28 грн 3 % річних, 2 444, 46 грн інфляційних втрат інфляційних втрат, є правильним, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення пені, оскільки відповідач допустив прострочення оплати, тому вона застосовується до спірних правовідносин з огляду на її встановлення пунктом 7.2 договору.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, які є ідентичними доводам у відзиві на позов про те, що фактично передача майданчика для паркування не відбулась, оскільки відповідачу чиняться перешкоди сторонніми особами у здійсненні експлуатації майданчика, позивачем не було визначено та пронумеровано саме 25 машиномісць, а тому він звільнений від обов`язку сплати за Договором були предметом перевірки судом першої інстанції, який їх перевірив, надав їм належну оцінку та відхилив з огляду на безпідставність.

Посилання відповідача на рішення господарського суду міста Києва у справі №910/12016/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 1" до Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомийка на Печерську" про визнання недійсним Договору № ДНП-2024-09/09 від 26.09.2024, як на підтвердження факту неможливості використання майданчика для паркування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 1" вказувало, що саме діяльність Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомийка на Печерську" на майданчику для паркування, який розміщений за адресою: м.Київ, вул. Предславинська, 40, порушує права співвласників багатоквартирного будинку №17, управителем якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 1". Перешкоджання експлуатації паркувального майданчика Товариству з обмеженою відповідальністю "Автомийка на Печерську" у судових рішеннях у справі № 910/12016/24 не встановлено.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом вказаної норми процесуального права вбачається, що обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що ймовірність існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідною, ніж протилежна. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 908/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13.

Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 14.08.2025 у справі № 904/949/24.

Враховуючи наведене, подані позивачем доказ, а саме: акт приймання-передачі паркувального майданчика від 26.09.2024, складений та підписаний сторонами без претензій та зауважень, видається більш вірогідними доказом, який підтверджує обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не виявила неправильного застосування або порушення норм процесуального права судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, доводи заявника апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОМИЙКА НА ПЕЧЕРСЬКУ" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 20.03.2026 у справі № 910/7486/25 залишити без змін та поновити його дію.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко