ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 369/13486/21
провадження № 51-7746км23
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції) 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 травня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Татарбунари Одеської області, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК), виправданого за ч. 1 ст. 357 цього Кодексу і на підставі ст. 49 указаного Кодексу звільненого від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК.
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, ОСОБА_8 було засуджено до покарання за: ч. 1 ст. 119 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років, ч. 3 ст. 187 КК - позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна, ч. 3 ст. 357 КК - обмеження волі на строк 3 роки, а на підставі частин 1, 3 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень йому остаточно визначено захід примусу - позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна. 
У пред`явленому за ч. 1 ст. 357 КК обвинуваченні ОСОБА_8 визнано невинуватим і виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні складу цього кримінального правопорушення через невстановлення обов`язкового елемента - корисливого мотиву. 
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень проти життя особи, власності та авторитету органів державної влади.
Як установив суд, 11 травня 2021 року в період 19:00-23:00 ОСОБА_8 із корисливих мотивів із метою заволодіння чужим майном проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де його побачила ОСОБА_9 , на яку він напав, двічі вдаривши поліном у потиличну ділянку голови, чим заподіяв легкі тілесні ушкодження. Знепритомнівши, потерпіла впала на землю долілиць, від закриття отворів рота та носа виник комплекс змін механічної асфіксії, що призвело до смерті ОСОБА_9 . 
Надалі ОСОБА_8 проник у будинок, де заволодів належними потерпілій мобільним телефоном та грошима, завдавши матеріальної шкоди на загальну суму 2780 грн. Засуджений також незаконно заволодів паспортом ОСОБА_9 та карткою фізичної особи - платника податку.
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд) 12 вересня 2024 року, задовольнивши частково касаційну скаргу прокурора, скасував на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу суду апеляційної інстанції і призначив новий розгляд у цьому суді. За змістом постанови у ній, серед іншого, Суд зазначив про необґрунтоване виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК. 
За наслідками нового розгляду Київський апеляційний суд ухвалою від 6 травня 2025 року відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора, скасував вирок у частині засудження ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 357 КК; керуючись ст. 49 цього Кодексу, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, звільнив від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й закрив кримінальне провадження; постановив уважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив остаточне - у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна. Крім того, суд відхилив клопотання ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 КК і вирішив уважати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправданим у зв`язку з відсутністю в діянні складу цього кримінального правопорушення. У решті вирок залишив без змін. 
Ухвалою від 28 серпня 2025 року, яка набрала законної сили 5 вересня 2025 року, Сокирянський районний суд Чернівецької області на підставі ст. 811 КК звільнив   ОСОБА_8 від відбування основного покарання умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що згаданий суд, не виконавши приписів ст. 439 КПК, необґрунтовано погодився з рішенням місцевого про виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК, адже за обставинами справи останній із корисливих мотивів викрав банківські картки, тобто офіційні документи. За твердженням скаржника, умисел засудженого був спрямований на заволодіння будь-яким майном потерпілої, використання котрого за призначенням реалізувало загальний корисливий мотив. Не погоджуючись із висновками апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_8 технічної можливості скористатися карткою, зауважує, що доступ до неї міг бути отриманий і за допомогою наявного в розпорядженні нападника мобільного телефона   ОСОБА_9 . Як зазначає автор скарги, указане правопорушення має формальний склад, тому використання викраденого документа не має значення для кваліфікації. Прокурор також уважає, що суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Учасникам кримінального провадження належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор, частково підтримавши касаційну скаргу, наполягав на скасуванні оспорюваної ухвали і призначенні нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправомірне виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК; захисник заперечив обґрунтованість вимог сторони обвинувачення. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Суд переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги.
У поданій скарзі не заперечується обґрунтованість засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 КК і звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу. Тому в означеній частині оскаржена ухвала не ревізується. 
Доводи скаржника про недодержання апеляційним судом норм права під час перегляду вироку в частині виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК є слушними. 
За положеннями статей 370, 419 КПК рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; у разі незгоди з певними доводами апелянта в ухвалі належить зіставити їх із наявними в справі фактичними даними й дати вичерпні відповіді, спираючись на відповідні норми права. 
Згідно з ч. 2 ст. 439 цього Кодексу вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Наведених законодавчих приписів апеляційний суд належним чином не виконав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду був оскаржений в апеляційному порядку стороною обвинувачення. Наводячи конкретні аргументи, наполягаючи також на незаконності виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК, прокурор наголошував на корисливому мотиві проникнення засудженим на територію домогосподарства й у будинок із метою заволодіння чужим невизначеним майном, свідомому викраденні банківських карток. У зв`язку з цим уважав, що закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно, тож є підстави для ухвалення у згаданій частині обвинувального вироку. 
За наслідками здійснення нового апеляційного провадження суд залишив без задоволення подану скаргу. Відхиляючи аргументи про незаконність виправдання ОСОБА_8 , суд в ухвалі послався на показання обвинуваченого, який заперечив корисливий мотив викрадення платіжних карток і не міг пояснити свого вчинку. Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відсутність у діянні складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 357 КК, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_8 не знав персонального ідентифікаційного номера (ПІН-коду), котрий захищає кошти на банківських рахунках від несанкціонованого доступу; обвинувачений не мав можливості самотужки з`ясувати код, оскільки не є спеціалістом у сфері інформаційних технологій; до моменту затримання не вчинив дій, які би свідчили про наявність у нього корисливого мотиву на використання вказаних документів. 
Однак таке мотивування й висновки в ухвалі щодо окресленого питання сумнівні, їх зроблено без урахування повною мірою всіх обставин кримінального провадження та вказівок Верховного Суду.
За змістом постанови від 12 вересня 2024 року суди попередніх інстанцій, виснуючи про відсутність у діянні ОСОБА_8 корисливого мотиву як обов`язкового елемента складу проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК, не зважили на показання засудженого про проникнення в житло саме з метою протиправного заволодіння чужим майном. Попри це під час нового розгляду апеляційний суд, усупереч ч. 2 ст. 439 КПК, знову залишив поза увагою такі свідчення, не проаналізував їх і не оцінив у сукупності та взаємозв`язку з іншими зібраними в справі доказами. 
Між тим корисливе спонукання вчинків ОСОБА_8 відображено у сформульованому обвинуваченні, визнаному судом доведеним. Як констатовано в ухвалі, засуджений, реалізуючи умисел на заволодіння чужим майном, зокрема й особистими документами (паспортом та карткою платника податків ОСОБА_9 ), діяв із корисливих мотивів. І хоча мотив не відображено в диспозиції ч. 3 ст. 357 КК як передумову кримінальної відповідальності, протилежний підхід апеляційного суду до оцінки суб`єктивної сторони проступку за ч. 1 ст. 357 цього Кодексу, тобто подібних за змістом діянь, учинених особою в один і той самий час за одних і тих самих обставин, демонструє суперечливість позиції в ухвалі.
Посилання суду на те, що засуджений не мав технічної можливості скористатися викраденими платіжними картками, теж непереконливі. Як убачається з протоколу огляду речей та документів від 22 вересня 2022 року, на звороті карток міститься код безпеки (CVV-код, Card Verification Value), котрий разом із повним номером картки та терміном її дії є достатніми реквізитами для здійснення платіжних операцій у мережі Інтернет. При безпосередній оплаті товарів чи послуг необхідність уведення ПІН-коду не завжди обов`язкова, залежить від платіжної системи, налаштувань конкретного термінала й зазвичай вимагається для платежів, суми яких перевищують певний ліміт.
Той факт, що засуджений до вилучення в нього банківських карток не витратив кошти, теж не перекреслює корисливого мотиву. До того ж за матеріалами справи, про призначення цих документів ОСОБА_8 був обізнаний, викравши їх, залишив собі й зберігав у гаманці разом з іншими платіжними засобами, а подальше використання карток не охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 357 КК.
Отже, вагомих аргументів сторони обвинувачення про неправильне застосування місцевим судом ч. 1 ст. 357 КК не було спростовано і не зважено на усталену практику Суду (наприклад, див. постанови від 14 лютого, 18 квітня 2019 року, 12 грудня 2024 року, 18 лютого 2025 року, справи № 454/420/17, 234/11479/16, 570/6145/21, 752/23669/23 відповідно).
З огляду на викладене оспорювану ухвалу в частині, яка стосується виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 357 КК, не можна залишити в силі, це рішення в указаній частині підлягає скасуванню на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Тому подану касаційну скаргу слід задовольнити частково.
Упродовж нового розгляду апеляційний суд має врахувати наведене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи в апеляційній скарзі прокурора щодо наявності в діянні  ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 357 КК і за наслідками провадження ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК, зваживши також на положення ст. 49 КК. 
Оскільки ухвала апеляційного суду не переглядається в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 КК і до нього 28 серпня 2025 року застосовано правила ст. 811 цього Кодексу, Суд не вбачає процесуальної необхідності обирати засудженому захід забезпечення кримінального провадження. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у суді апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 6 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 в частині виправдання його за ч. 1 ст. 357 КК скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У решті це судове рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3