СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Харків Справа № 910/14113/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін у судове засідання апеляційну скаргу позивача , за вх. №409 х/1 на рішення господарського суду Харківської області від "10" лютого 2026 р. ( суддя Трофімов І. В. ) у справі №910/14113/25  
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" , м. Київ, 
до Ельхаж Бассам Абдул Карім , м. Харків, 
про стягнення 67'983,63 грн

ВСТАНОВИВ:

На адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява від Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 67'983,63 грн заборгованості за Договором №ВП-28992-П про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 27.10.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 cправу №910/14113/25 за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 67'983,63 грн передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Харківської області.
09.12.2025 Господарський суд Харківської області отримав вказану справу.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.02.2026 у справі було позовні вимоги задоволено частково.  Стягнуто з Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (04053, м. Київ, вул.Кудрявська, буд. 23; ідентифікаційний код: 33745659) суму основного боргу у розмірі 5953,68 грн, пеню в розмірі 109,84 грн, втрати від інфляції в сумі 984,10 грн, 3% річних у сумі 256,38 грн та судовий збір у розмірі 260,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено .
Не погодившись частково  з ухваленим судом першої інстанції судовим рішенням, апелянт звернувся до Східного апеляційного господарського суду зі скаргою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення по справі прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права , без урахування усіх обставин справи, Апелянт зазначає, щодо неврахування статусу позивача як єдиного визначеного органом місцевого самоврядування виконавця послуг з поводження з побутовими відходами.
Крім того, скаржник посилається на помилковість висновку про припинення зобов`язань відповідача у зв`язку з припиненням ним діяльності як ФОП, тоді як фізична особа відповідає за зобов`язаннями, що виникли під час підприємницької діяльності. Також зазначає щодо неврахування тієї обставини, що договір залишався чинним, не був розірваний та автоматично продовжував свою дію. Крім того суд не надав належної оцінки умовам договору щодо погодженого обсягу послуг, порядку зміни тарифів, строків оплати, порядку прийняття послуг та наслідків ненадання мотивованих заперечень. 
Скаржник посилається також на неправильне застосування положення щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, а також неврахування погоджене сторонами збільшення строку позовної давності до п`яти років, невиконання відповідачем обов`язку проведення звірки взаєморозрахунків .

Для розгляду справи шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Склярук О. І., суддя Хачатрян В. С., суддя Гетьман Р. А. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 у справі апеляційна скарга позивача була залишена без руху з підстав висвітлених у вказаній ухвалі.
До канцелярії Східного апеляційного господарського суду надійшло клопотання щодо виконання вимог ухвал , якими були усунуті встановлені раніше недоліки.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача , за вх. №409 х/1 на рішення господарського суду Харківської області від 10.02. 2026 у справі №910/14113/25, встановлено учасникам справи строк до 06.04.2026 включно для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами їх надсилання (доданих до них документів) іншим учасникам справи. Витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали оскарження у справі. Цією ж ухвалою вирішено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Колегія суддів зауважила , що на час винесення даної ухвали, в Україні введено дію воєнного стану, а також особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду, що може привести до подовження процесуальних строків розгляду справи.
На адресу суду апеляційної інстанції з Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи .
02.04.2026 через систему Електронний суд від відповідача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
06.04.2026 через систему Електронний суд від позивача по справі надійшла відповідь на відзив. 
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відзив, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на нижче викладене.

Судом першої інстанції було встановлено наступні обставини справи.
27.10.2023 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (далі - Позивач, Виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Ельхаж Бассам Абдул Карім (далі – Відповідач, Замовник) укладено договір №Вп-28992-П про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець зобов`язався надати Замовнику послуги з вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізації та захоронення) твердих побутових відходів (далі за текстом - ТПВ), що утворюються на об`єкті Замовника (кафе), що знаходиться за фактичною адресою: м.Київ, вул. Руставелі, 8-а, а Замовник зобов`язується прийняти і своєчасно оплачувати послуги.
Пунктом 1.2. Договору встановлено, що кількість (обсяг) побутових відходів, що підлягає вивезенню за домовленістю сторін (по факту утворення ТПВ) 15,0 м3 в місяць.
Згідно з п. 2.1. Договору тариф на послуги, які передбачені п. 1.1. цього Договору та надаються КП "Київкомунсервіс", встановлено Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 18.03.2019 № 450 «Про внесення змін до тарифів на послугу з вивезення твердих побутових відходів з урахуванням операцій поводження з побутовими відходами (збирання, перевезення, знешкодження, захоронення), що надає комунальне підприємство "Київкомунсервіс" як виконавець цих послуг.
Тариф на послуги за цим договором становить: 198,46 грн з ПДВ за 1 м3. В місяць - 2976,84 грн з ПДВ.
Пунктом 2.3. Договору передбачено, що оплата послуг за цим договором, у розмірі, що вказаний у п. 2.1. даного договору з урахуванням ПДВ, здійснюється Замовником протягом щомісячно до 20-го числа місяця наступного за місяцем надання послуг.
Відповідно до п. 3.9. Договору Замовник зобов`язується здійснювати 100% оплату послуг на умовах, зазначених у п.2.3 та п.2.5. цього Договору.
15.05.2025 було припинено підприємницьку діяльність ФОП Ельхаж Бассам Абдул Карім, що підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Позивач зазначає, що Відповідачу за період з 01.11.2023 по 31.10.2025 було надано послуги на загальну суму 71 444,16 грн. Проте Відповідач лише частково оплатив надані послуги на суму 14 884,20 грн, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у сумі 56 559,96 грн.
Позивач неодноразово направляв на адресу Відповідача претензії, які були залишені без відповіді.
Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у зв`язку з чим він звернувся до господарського суду з відповідним позовом.
Як зазначалося вище, рішенням по справі позовні вимоги було задоволено частково, у справі позов задоволено частково. 
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на нижче викладене.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Аналогічні положення містилися і у статті 174 Господарського кодексу України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було встановлено судом першої інстанції, договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України)
З матеріалів справи убачається, що Відповідач позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в сумі 5953,68 грн (квітень-травень 2024 року), визнав у повному обсязі.
Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
З огляду на приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України, судом першої інстанції зазначені вище позовні вимоги було задоволено у повному обсязі без дослідження інших доказів.
В цій частині рішення по справі сторонами не оскаржується.

Щодо стягнення основної заборгованості в сумі 50 606,28 грн за період з 01.06.2024 по 31.10.2025, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Положеннями статей 901 та 903 Цивільного кодексу України також встановлено обов`язок замовника оплатити саме спожиті послуги виконавця.
За загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою. Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.
Таким чином, під час розгляду спору між сторонами, який стосується виконання умов договорів щодо надання послуг/виконання робіт, до предмета доказування, серед іншого, входить не лише встановлення обставин щодо обсягу, якості та вартості послуг (робіт), що є предметом відповідного договору, строків їх надання (виконання) та порядку прийняття, а й аналіз у сукупності інших обставин та доказів, які можуть свідчити про реальне надання/ненадання послуг (виконання/ невиконання робіт). 
Встановленню підлягає також відповідність визначеної в договорі вартості послуг (робіт) фактично наданим послугам (виконаним роботам).
Аналогічні висновки містяться у постанові Об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2023 у справі №914/2355/21.
Як зазначалося вище, 27.10.2023 між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" (далі - Позивач, Виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Ельхаж Бассам Абдул Карім (далі – Відповідач, Замовник) укладено договір №Вп-28992-П про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець зобов`язався надати Замовнику послуги з вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізації та захоронення) твердих побутових відходів (далі за текстом - ТПВ), що утворюються на об`єкті Замовника (кафе), що знаходиться за фактичною адресою: м.Київ, вул. Руставелі, 8-а, а Замовник зобов`язується прийняти і своєчасно оплачувати послуги.
Таким чином, спірний договір укладався з метою вивезення твердих побутових відходів, які утворюються на об`єкті Замовника (кафе), що знаходиться за фактичною адресою: м.Київ, вул. Руставелі, 8-а.
Вказаний об`єкт (кафе) орендував Відповідач як суборендар у ТОВ "Компанія "Консоль" (суборендодавець) за договором суборенди №22/23 від 01.04.2023.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.06.2024 договір на вивезення сміття з кафе за адресою: м.Київ, вул.Руставелі, 8-а, було укладено між ФОП Тютюнник О.В. та ПП "Спецкомтехніка", що підтверджується відповідним договором, копія якого міститься в матеріалах справи. 
Судом першої інстанції також було встановлено, що надалі за цим же об`єктом господарської діяльності (кафе) договір на вивезення сміття було укладено між ФОП Ясинським Е.Р. та ПП "Спецкомтехніка".
Отже, починаючи з 01.06.2024 тверді побутові відходи, що утворювались на об`єкті (кафе) за адресою: м.Київ, вул. Руставелі, 8-а, вивозились не Позивачем, а ПП "Спецкомтехніка", що підтверджується відповідними актами надання послуг, копії яких містяться в матеріалах справи.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що послуги з вивезення твердих побутових відходів, що утворювались на об`єкті (кафе) за адресою: м.Київ, вул. Руставелі, 8-а, фактично надавалися не Позивачем, а ПП "Спецкомтехніка".
З огляду на наведене, апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості в сумі 50 606,28 грн за період з 01.06.2024 по 31.10.2025, оскільки в матеріалах справи відсутні докази фактичного (реального) надання позивачем відповідних відповідачу за вище вказаним Договором, який було укладено між позивачем та відповідачем 27.10.2023.

Щодо вимоги про стягнення пені в сумі 5686, 35 грн., апеляційний суд зазначає таке.
Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).
За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (який втратив чинність 28.08.2025) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У пункті 5.2 Договору сторони погодили, що за прострочення строків оплати послуг Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.
Перевіривши наданий Позивачем розрахунок пені (яка нарахована на заборгованість в сумі 5953,68 грн (квітень-травень 2024 року)), суд першої інстанції виснував, що зазначений розрахунок не відповідає приписам чинного законодавства та положенням Договору в силу допущених методологічних помилок при визначенні початкових і кінцевих дат періодів прострочення, а також тривалості періоду нарахування пені, що призвело до заявлення суми вказаної штрафної санкції у завищеному розмірі.

Так, згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
Крім того, у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання (у даному випадку такі строки передбачені пунктом 2.3 Договору - розрахунки за надані послуги здійснюються Замовником щомісячно, до 20 (двадцятого) числа місяця, що є наступним за місяцем, в якому здійснено надання послуг), прострочення боржника починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, штрафні санкції підлягають нарахуванню та обчисленню окремо стосовно кожного з таких строків.
Суд першої інстанції також врахував імперативні положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до належного висновку про те, що прострочення Відповідачем оплати платежів протягом спірних місяців фактично виникало після 20 (двадцятого) числа місяця, що є саме наступним (а не поточним) за місяцем, в якому здійснено надання послуг, а нарахування пені за кожен такий місяць окремо повинно було здійснюватися протягом шести місяців з дати настання відповідного прострочення. 
Тобто прострочення за квітень 2024 року виникає з 21.05.2024, за травень 2024 року – з 21.06.2024.
Крім того, згідно з ч. 1 статті 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.
Отже, розмір пені у правовідносинах між Позивачем та Відповідачем за Договором врегульований Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та не може перевищувати 0,01 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення.
У ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Втім, формулювання у ч. 1 ст. 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" про те, що споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення, вказує на те, що такий розмір пені в будь-якому випадку не може перевищувати 0,01 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення, тобто збільшення пені у спірних правовідносинах законом не допускається.
Враховуючи вищенаведене, обґрунтованою сумою пені, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача за період з 21.05.2024 (з 21.06.2024 для травня 2024 року) по 31.10.2025 (враховуючи обмеження строку нарахування в 6 місяців) є 109,84 грн.

З відзиву на позовну заяву убачається, що відповідач заперечував щодо стягнення з нього пені у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Зазначена заява, була розцінена судом першої інстанції, зокрема як заява щодо застосування строків позовної давності до вище зазначених позовних вимог (вимоги про стягнення неустойки).
Проте, судом першої інстанції було зроблено висновок, що позивачем відносно цієї позовної вимоги не було пропущено строк позовної давності, і як наслідок відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ( ст.256 ЦК України)
Відповідно до приписів статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Стаття 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).
З 04 вересня 2025 року в Україні відновлено перебіг строків позовної давності, які були зупинені через воєнний стан, згідно із законом №4434-IX.
Отже, строк, встановлений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, почав обчислюватися з 04 вересня 2025 року та станом на момент подачі позовної заяви (13.11.2025) ще не сплив.
За таких обставин, підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності до вимоги про стягнення неустойки в даному випадку відсутні. 

Щодо вимог про стягнення втрат від інфляції в сумі 4340,37 грн. та 3% річних у сумі 1396,95 грн. , апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику – "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. 
За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд зазначає, що з Відповідача на користь Позивача правомірно стягнуто втрати від інфляції в сумі 984,10 грн (за період: червень 2024 року – жовтень 2025 року) та 3% річних у сумі 256,38 грн (за період: з 21.05.2024 (з 21.06.2024 для травня 2024 року) по 11.11.2025).

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано статус позивача як єдиного виконавця послуг з поводження з побутовими відходами, то судовою колегією вони відхиляються, оскільки саме по собі визначення позивача виконавцем послуг не є безумовною підставою для стягнення заявленої заборгованості та не звільняє позивача від обов`язку доведення фактичного надання послуг у спірному періоді належними та допустимими доказами.

Також безпідставними є доводи скаржника щодо помилковості висновків суду стосовно припинення відповідачем діяльності як фізичної особи-підприємця. Суд першої інстанції надав належну оцінку характеру спірних правовідносин, фактичним обставинам користування об`єктом та доказам надання послуг, дійшовши висновку про недоведеність позивачем обсягу та факту надання послуг саме у заявленому розмірі.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на чинність договору та його автоматичне продовження, оскільки сама наявність договірних відносин не свідчить про безумовне виникнення у відповідача обов`язку з оплати послуг без належного підтвердження факту їх надання та прийняття.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки умов договору стосовно погодженого обсягу послуг, порядку зміни тарифів, строків оплати та порядку прийняття послуг зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, що саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Позивачем не доведено фактичного надання відповідачу послуг у заявлених обсягах, а надані позивачем документи не підтверджують безумовного прийняття відповідачем таких послуг. При цьому суд першої інстанції надав належну оцінку поданим доказам у їх сукупності відповідно до вимог статті 86 ГПК України.
Посилання апелянта на неправильне застосування положень щодо нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та строку позовної давності  є необґрунтованими, оскільки зазначені вимоги є похідними від основної вимоги про стягнення заборгованості, у задоволенні якої суд першої інстанції правомірно відмовив у відповідній частині. 
Доводи скаржника щодо використання систем електронного документообігу “M.E.Doc” та “СОТА” не є визначальними для вирішення спору, оскільки предметом доказування у справі є не лише факт направлення документів, а насамперед реальність надання послуг у заявленому обсязі. 
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на неможливість залучення відповідачем іншого виконавця, оскільки зазначені доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо недоведеності фактичного надання позивачем послуг у спірний період.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків рішення суду першої інстанції , у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення відсутні.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, то судовою колегією вони були досліджені про те не відображені у даній постанові враховуючи нижче викладене 
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі № 800/527/16.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі “Серявін та інші проти України”; вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Названий Суд також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Трофимчук проти України)

Відповідно до приписів статті 275 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення;
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ст. 276 ГПК України)
В даному випадку, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення по справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з чим, рішення по справі залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу позивача , за вх. №409 х/1 на рішення господарського суду Харківської області від "10" лютого 2026 р. у справі №910/14113/25 – залишити без задоволення.
2.Рішення господарського суду Харківської області від "10" лютого 2026 р. у справі №910/14113/25   – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. 
Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.С. Хачатрян