ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 357/7533/22
провадження № 61-13926св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шмарова Олексія Валерійовича на постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів:Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А., 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. 

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання у складі десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 загинув ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який 26 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» був призваний на військову службу.
Вказувала на те, що вона є цивільною дружиною померлого військовослужбовця, з яким проживала однією сім`єю 6 років, була пов`язана з ним спільним побутом та мала взаємні права та обов`язки.
Встановлення факту проживання однією сім`єю їй необхідно для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, однак таке її право заперечується матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . 

З урахуванням зазначеного та заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки ОСОБА_1 без шлюбу у період з 16 червня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. 

Постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року скасовано, провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, закрито.
Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження.

Постановою Верховного Суду від 31 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-8575св23).

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), виходив із того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов у цій справі повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, щосуд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що відносини, які існували між позивачем та ОСОБА_3 , носили характер відносин, притаманних подружжю.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що витяг з роздруківки скриншотів позивача у месенджері «Viber» є недопустимим доказом, при цьому не здійснив ні огляду відповідного телефону, де зберігаються відомості, ні фіксування переписки в телефоні позивача, не дають підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції, встановивши, що листи, які містять роздруківки скриншотів переписки у месенджері «Viber», не містять електронного підпису, через що неможливо ідентифікувати відправника повідомлення та зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, дійшов правильного висновку про те, що такі докази є недопустимими і неналежними, відповідно правильно не прийняв такі докази. При цьому заявлене в судовому засіданні 15 лютого 2023 року представником позивача клопотання про огляд у судовому засіданні безпосередньо телефона позивача, а саме її листування з загиблим чоловіком, суд першої інстанції розглянув і відмовив в його задоволенні, про що виніс протокольну ухвалу.
Наданий ОСОБА_1 до апеляційного суду висновок експерта від 30 березня 2023 року № СЕ-19-23/16024-КТ, виконаний на її замовлення, на підтвердження наявності у мобільному телефоні позивача інформації щодо обміну текстовими повідомленнями у месенджері «Viber», які здійснювались між користувачами: позивачем та абонентом «ОСОБА_10», протягом березня 2022 року і 1 квітня 2022 року (після початку російського вторгнення в Україну та призову ОСОБА_3 на військову службу), суд до уваги не бере, оскільки він не містить інформації, що такий висновок підготовлений для подання до суду. Вказівка у висновку про те, що до центру надійшла заява про призначення судової комп`ютерно-технічної експертизи, подана ОСОБА_1 в рамках цивільної справи № 357/7533/22, не свідчить, що експертом цей висновок підготовлений для подання суду.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що лист за підписом старшого оперативної групи військової частини, в якій проходив військову службу ОСОБА_3 , адресований адвокату Шмарову О. В., не є належним та допустимим доказом. В листі містяться посилання на слова іншої особи, яка не є свідком у цій справі. В суді першої інстанції позивач клопотання про допит як свідка ОСОБА_4 , на слова якого є посилання у листі, не заявляв. 

Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року скасовано. Передано справу № 357/7533/22 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалено, що з моменту ухвалення постанови суду касаційної постанова Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року втратила законну силу (провадження № 61-7669св24).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що суд правильно визнав недопустимими і неналежними докази щодо листування у месенджері «Viber», підстави приймати їх не було з огляду на відсутність електронного підпису, а зміст такого документа не захищений від правок. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. При цьому повідомлення, відправлені через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
Апеляційний суд передчасно погодився з висновком суду першої інстанції та відхилив як доказ інформацію старшого оперативної групи в/ч НОМЕР_1 від 23 серпня 2023 року № 7030 про те, що родичами загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 (з його слів) є/були: мати ОСОБА_5 та цивільна дружина ОСОБА_1 , оскільки можливість допиту як свідків відповідних службових осіб військової частини, які надали таку інформацію, не свідчить про недопустимість наданих на адвокатський запит вказаних документів як письмових доказів.
Помилковим є посилання апеляційного суду, що висновок експерта від 30 березня 2023 року є недопустимим доказом, оскільки не містить інформації, що він повідомлений для подання до суду, оскільки у вступній його частині вказано, що заява про призначення експертизи, подана ОСОБА_1 в рамках розгляду цивільної справи № 357/7533/22. Наведене посилання за змістом фактично підтверджує те, що експерт повідомлений, що такий висновок готується ним для подання до суду, в якому експерт зазначив про його обізнаність про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 КК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність у позивачки спільних із загиблим майнових чи немайнових прав не є першочерговою підставою для відмови. Матеріали справи дійсно свідчать про наявність між позивачкою та ОСОБА_3 відносин, які мали ознаки подружнього співжиття (спільний побут, взаємна турбота, певна спільність бюджету), однак встановлені обставини не підтверджують необхідного п`ятирічного строку проживання однією сім`єю, що й виключає можливість задоволення заяви. Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу протягом щонайменше п`яти років до моменту відкриття спадщини, що прямо передбачено частиною четвертою статті 1264 ЦК України. Саме наявність такого строку є визначальною умовою для віднесення особи до кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця та для виникнення у неї права на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шмаров О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що спірні правовідносини не є спадковими, ці правовідносини є сімейними, які виникли між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, які подали відповідні заяви на отримання своєї частки до місцевого ТЦК та СП. 
Апеляційний суд не врахував мету звернення позивачки до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу.
Суд апеляційної інстанції неправильно визначив правовідносини, оскільки для отримання певного соціально-правового статусу доведенню підлягає не п`ятирічний строк спільного проживання до моменту смерті особи, а проживання як сім`ї в певний проміжок часу.

Підставами касаційного оскарження постанову апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) та у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц (провадження № 61-15699св19), від 29 травня 2023 року у справі № 175/2319/22 (провадження № 61-2885св25), від 19 лютого 2025 року у справі № 298/1350/22 (провадження № 61-15100св24).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 , 1985 року народження, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» 26 лютого 2022 року був призваний на військову службу до в/ч НОМЕР_1 на період дії воєнного стану.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 героїчно загинув у бою. Наведене підтверджено сповіщенням сім`ї померлого від 03 червня 2022 року за № ВОБР/1515, яке надіслано його матері ОСОБА_2 .

Відповідно до інформаційної довідки, наданої на звернення адвоката позивача ? Шмарова О. В. старшим оперативної групи в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_7 , при прийнятті на службу у в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 не заповнював анкету щодо своїх анкетних даних. При спілкуванні заступника командира 2 десантно-штурмової роти з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону лейтенанта ОСОБА_4 з військовослужбовцем ОСОБА_3 , останній зазначив прізвища своїх родичів і цивільної дружини, відповідні дані були внесені до списку обліку військовослужбовців підрозділу. Родичами ОСОБА_3 (з його слів) були: мати і цивільна дружина ОСОБА_1 , із зазначенням адреси проживання та номерів мобільних телефонів.

Матеріали справи містять банківські виписки по картковому рахунку позивачки ОСОБА_1 на підтвердження витрат на товари в магазинах району, де знаходилося помешкання відповідачки, а також на підтвердження вчинення позивачкою платежів з поповнення мобільного зв`язку ОСОБА_3 та відповідачки.

21 травня 2019 року позивачка та ОСОБА_3 проходили медичне обстеження у лабораторії «Сінево».

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 уклала декларацію з лікарем ОСОБА_8 , в якій зазначена адреса позивача: АДРЕСА_1 . Довірена особа пацієнта - ОСОБА_3 . 

Аналогічна медична декларація в той же день була укладена і ОСОБА_9 , в якій він зазначив довіреною особою ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять численні чеки та видаткові накладні на підтвердження купівлі товарів у період з жовтня 2016 року, де платником, замовником значиться ОСОБА_3 .

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Місце проживання ОСОБА_3 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . 

У судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції досліджено листування у месенджері «Viber» між позивачкою та ОСОБА_3 за період з січня 2022 року до дня смерті ОСОБА_3 . 

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шмарова О. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу їй необхідно для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, покази свідків, листи ділового та особистого характеру тощо.

Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких випливає, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може достовірно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що наявність документально підтвердженого спільного проживання заявниці з військовослужбовцем протягом щонайменше п`яти років до дати його смерті є ключовою юридичною умовою для встановлення її належності до кола осіб, які мають право на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги, а позивачка не довела належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу протягом щонайменше п`яти років до моменту відкриття спадщини, що прямо передбачено статтею 1264 ЦК України. Саме наявність такого строку є визначальною умовою для віднесення особи до кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця та для виникнення у неї права на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.

У справі, яка переглядається, метою звернення позивачки із вказаним позовом є встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу для отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 та статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Апеляційний суд не врахував, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не було отримання позивачкою спадщини, яка відкрилась після смерті військовослужбовця, а тому дійшов помилкового висновку про те, що саме наявність документально підтвердженого спільного проживання позивачки з військовослужбовцем протягом щонайменше п`яти років до дати його смерті є ключовою юридичною умовою для встановлення її належності до кола осіб, які мають право на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги.

Спірні правовідносини щодо можливості в подальшому позивачкою отримати одноразову грошову допомогу не є спадковими, а тому апеляційний судпомилково застосував до спірних правовідносин положення статті 1264 ЦК України (подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 463/5823/22 (провадження № 61-7351св24)).

Крім того, статтею 315 ЦПК України визначено можливість встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Вказана норма не містить вимог тривалості відносин між чоловіком та жінкою для встановлення такого факту. 

Також суд апеляційної інстанції, у порушення вимог частини першої статті 417 ЦПК України, не врахував вказівки, що містяться в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року, які є обов`язковими для суду під час нового розгляду справи.

Ухвалити власне судове рішення Верховний Суд не може в силу статті 400 ЦПК України, оскільки судом не встановлені фактичні обставини та не оцінені докази відповідно до підстави позову. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шмарова Олексія Валерійовича задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк