ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 червня 2026 року   місто Чернівці справа №727/15119/25
провадження №22-ц/822/759/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н.К.,
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі – виконавчий комітет Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 ,
третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Т.М.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї попереднього наймача квартири, визнання основним наймачем житлового приміщення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.
Посилався на те, що попереднім наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 був його дід - ОСОБА_4 . Право користування за ним було закріплено рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21 травня 1996 року №361/12.
На ім`я ОСОБА_4 були відкриті особові рахунки для сплати комунальних послуг, зокрема за житлово-комунальні, електро- та газопостачальні послуги.
Батько позивача - ОСОБА_5 - є сином попереднього наймача, а ОСОБА_1 (позивач) - є онуком ОСОБА_4 , попереднього наймача квартири, що підтверджує наявність прямого родинного зв`язку між позивачем та попереднім наймачем.
На час укладення договору найму (1996 рік) у квартирі були прописані ОСОБА_4 , його дружина — ОСОБА_6 , донька — ОСОБА_7 та онук — ОСОБА_3 , що підтверджується поквартирною карткою.
ОСОБА_3 формально зареєстрований у спірній квартирі, його реєстрація носила виключно формальний характер і не створювала для нього права користування житлом.
ОСОБА_6 , дружина наймача квартири, звернулася до ПП «Регіон Центр» із заявою, у якій зазначила, що паспортистка автоматично зареєструвала ОСОБА_3 до квартири разом із його паралізованою матір`ю — ОСОБА_7 , без фактичного вселення та проживання у спірній квартирі.
На даний час ОСОБА_3 перебуває за кордоном та не має наміру повертатися для проживання у спірній квартирі, що свідчить про відсутність у нього будь-якого інтересу до житла. Таким чином, його реєстрація носила виключно формальний характер і не надавала права користування житловим приміщенням відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР.
У 2009 році померла ОСОБА_6 , дружина попереднього наймача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
У подальшому, в 2010 році ОСОБА_4 отримав травму, що значно обмежило його здатність до самообслуговування та ведення побуту. 
Позивач стверджує, що тоді він розпочав систематичний догляд за дідусем: забезпечував його харчуванням, контролював стан здоров`я, допомагав пересуватись, здійснював прибирання, сплачував комунальні платежі та підтримував житло в належному стані. Догляд за дідусем здійснювався систематично, безперервно та в значному обсязі, що підтверджує фактичне постійне проживання у квартирі та його активну участь у веденні домашнього господарства.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
Ще за життя, у липні 2010 року, ОСОБА_4 зареєстрував у квартирі свого сина - ОСОБА_5 , його дружину — ОСОБА_2 та доньку — ОСОБА_8 .
Однак фактичного вселення цих осіб до квартири не відбулося, оскільки сім`я постійно проживала за іншою адресою — АДРЕСА_2 .
26 листопада 2010 року ОСОБА_5 знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
Таким чином, зареєстрованими особами у спірній квартирі залишилися лише його дружина — ОСОБА_2 та донька — ОСОБА_8 , які також жодного дня не проживали у спірному житлі.
Крім того, згідно з витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб станом від 03 лютого 2024 року, місце реєстрації ОСОБА_5 залишається незмінним — АДРЕСА_2 , що свідчить про його постійне проживання за іншою адресою та відсутність будь-якого фактичного зв`язку зі спірною квартирою.
Після смерті наймача — ОСОБА_4 — жоден із повнолітніх членів сім`ї не звертався до уповноважених органів із заявою про переоформлення договору найму відповідно до ст. 106 ЖК УРСР.
Після смерті - ОСОБА_4 - позивач ОСОБА_1 , продовжив користуватись спірною квартирою та проживає в ній постійно і безперервно аж до подачі позову до суду. Самостійно сплачує всі комунальні послуги, здійснює утримання житла, проводив поточні ремонти, дбає про належний санітарно-технічний стан квартири.
Жоден інший зареєстрований у квартирі член сім`ї фактично в ній не проживає, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, не допомагає матеріально. Це свідчить про втрату ними реального зв`язку з жилим приміщенням.
Водночас, ОСОБА_2 жодного дня не проживала у спірному житлі, із 2024 році виписала свою доньку - ОСОБА_8 - з реєстрації та звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 .
Таким чином, вважає, що він - ОСОБА_1 - є єдиною особою, яка фактично та законно користується спірною квартирою на постійній основі, несе повну відповідальність за її утримання, своєчасно сплачує комунальні платежі, забезпечує належні умови проживання та здійснює всі обов`язки наймача відповідно до Житлового кодексу УРСР, у зв`язку із чим просить визнати його, ОСОБА_1 членом сім`ї попереднього наймача ОСОБА_4 , який набув самостійне право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) основним наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , здійснивши зміну договору найму. 
Зобов`язати Управління комунальної власності Чернівецької міської ради (код ЄДРПОУ 44388619) укласти із ОСОБА_1 договір найму житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернівецької міської ради, ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.
Повне рішення складено судом 23 березня 2026 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний Суд» 03 квітня 2026 року апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі наводить обставини та підстави для задоволення позову, аналогічні викладеним в позові, додатково вказує, що у справі наявні докази, які підтверджують не епізодичне перебування позивача у квартирі, а його фактичний зв`язок зі спірним житлом, участь в утриманні квартири, проведенні ремонту та подальшому проживанні у ній.
Суд першої інстанції не оцінив зазначені обставини у сукупності, а фактично ізолював питання про момент вселення у 2010 році від інших встановлених обставин, що є неправильним підходом до вирішення спорів цієї категорії.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки не врахував належним чином характер зібраних у справі доказів, не оцінив їх у взаємному зв`язку та не застосував до спірних правовідносин правові підходи, сформовані у відповідній судовій практиці.
Судом першої інстанції неправильно застосовано норми статей 64, 65, 106 Житлового кодексу Української РСР, оскільки з наведених норм вбачається, що для визнання особи членом сім`ї наймача та визнання її наймачем після смерті попереднього наймача мають значення не лише формальні реєстраційні дані, а передусім характер фактичних правовідносин, а саме: спільне проживання, ведення спільного господарства та наявність реального житлового зв`язку зі спірною квартирою.
Суд першої інстанції сам навів у рішенні правову позицію про те, що під час вирішення такого спору необхідно з`ясовувати, чи було спірне приміщення постійним місцем проживання особи, чи вела вона з наймачем спільне господарство, а також тривалість часу її проживання.
Разом із тим, вирішуючи спір, суд фактично звів зміст наведених норм лише до питання, чи доведено безпосередній факт вселення позивача саме у 2010 році. Такий підхід є звуженим і не відповідає змісту статей 64, 65, 106 ЖК України.
Сама по собі відсутність окремого письмового підтвердження вселення або відсутність безспірного документального підтвердження кожної окремої обставини не виключає можливості доведення статусу члена сім`ї наймача іншими належними та допустимими доказами
Також, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особа не набула права користування жилим приміщенням, якщо з обставин справи встановлено, що така особа фактично проживала у спірному житлі як член сім`ї наймача
Отже, за наявності доведеного родинного зв`язку між позивачем та ОСОБА_4 , встановленого фактичного проживання позивача у спірній квартирі, сплати житлово-комунальних послуг, проведення ремонтних робіт та відсутності фактичного проживання у квартирі інших зареєстрованих осіб, суд першої інстанції мав оцінити ці обставини саме як сукупність доказів фактичного житлового зв`язку позивача зі спірною квартирою, а не відмовляти у позові з формальних підстав.
Також вказує, що істотне значення для правильного вирішення справи мали показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , однак суд першої інстанції не надав їм належної правової оцінки.
Так, свідок ОСОБА_9 пояснив, що є сусідом позивача та проживає у будинку з 2013 року. За його словами, на той час квартира АДРЕСА_3 була непридатна для проживання, у ній усе було зношене, а згодом ОСОБА_1 почав проводити у квартирі ремонт, приносив будівельні матеріали, виносив сміття, а після завершення ремонту переїхав до цієї квартири разом із дружиною.
Наведені показання є послідовними, безпосередніми та стосуються істотних для справи обставин, а саме: фактичного стану спірної квартири, проведення в ній ремонтних робіт саме позивачем, а також подальшого проживання позивача у цьому житловому приміщенні після завершення ремонту.
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що позивач є її онуком, що після закінчення школи він почав мешкати у квартирі по АДРЕСА_4 , дбав про свого діда, приносив йому їжу, а після того, як у 2019 році у квартирі було зроблено ремонт, поселився у ній разом із дружиною. Також свідок прямо зазначила, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала жодного дня.
Таким чином, показання ОСОБА_10 підтверджують обставини проживання позивача у спірній квартирі, його участі у догляді за ОСОБА_4 , а також відсутність фактичного проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні.
Разом із тим суд першої інстанції не навів у рішенні мотивів, з яких саме ці показання не можуть бути покладені в основу судового рішення, та обмежився лише загальним висновком про суперечливість пояснень свідків.
Крім того, показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема з актами про фактичне проживання позивача, квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг та фотоматеріалами проведення ремонтних робіт у спірній квартирі. Саме в такому взаємозв`язку зазначені показання і повинні були бути оцінені судом першої інстанції.
Суд першої інстанції, посилаючись на суперечливість показань свідків, не врахував, що такі суперечності більшою мірою стосувалися саме показань свідків, допитаних зі сторони відповідачки - ОСОБА_2 .
Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач ніколи не проживав разом із дідом, що квартира перебувала в жахливому стані після пожежі, що після смерті ОСОБА_4 ремонт у квартирі зробили батьки позивача, а згодом, за її словами, позивач вигнав їх звідти.
Разом із тим із цих же показань убачається, що квартира дійсно потребувала ремонту, що такий ремонт фактично проводився, а також що спір стосується подальшого користування квартирою після завершення цього ремонту.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що до 2021 року позивач проживав у неї, а в січні 2021 року після завершення ремонту у квартирі по вул. Заньковецькій переїхав туди. Вона також зазначила, що догляд за ОСОБА_4 здійснювала мати позивача, а ремонт у квартирі робили батьки позивача.
Отже, навіть із наведених показань свідків зі сторони ОСОБА_2 убачається, що після завершення ремонту позивач переїхав у спірну квартиру та почав у ній проживати. Таким чином, ці показання не спростовують факту подальшого реального користування позивачем спірним житлом, а лише по-іншому висвітлюють питання щодо того, хто саме здійснював догляд за ОСОБА_4 та хто саме виконував ремонтні роботи.
Водночас суд першої інстанції не навів належного аналізу того, які саме обставини підтверджуються показаннями кожного свідка, у чому полягає їх доказове значення, які суперечності є істотними для вирішення спору, а які стосуються лише другорядних деталей. Натомість суд обмежився загальним посиланням на суперечливість пояснень свідків, не оцінивши їх у сукупності з іншими доказами у справі.
З урахуванням наведеного, у даній справі суд першої інстанції мав оцінювати не лише питання формального вселення позивача, а весь комплекс обставин, які підтверджують його фактичний зв`язок зі спірною квартирою, а саме: родинний зв`язок із попереднім наймачем, проживання у спірному житлі, участь в утриманні квартири, проведення ремонтних робіт, сплату житлово-комунальних послуг та відсутність фактичного проживання у квартирі інших зареєстрованих осіб.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказала, що позивач за життя наймача не проживав з ним постійно та не вів спільне господарство, крім того, він не був вселений до наймача за вимогами ст. 65 ЖК України. Тобто позивач вселився до спірної квартири після смерті відповідального квартиронаймача, без його згоди та без наявності правових підстав. До того ж, ці обставини підтверджуються і самим позивачем. 
Він надав квитанції про сплату комунальних послуг, які оплачувалися нібито ним після смерті відповідального квартиронаймача, акт про встановлення телекомунікаційного зв`язку в цій квартирі, де замовником виступає саме позивач, здійснення ремонтних робіт без згоди на те зареєстрованих користувачів цього житлового приміщення. 
Позивач ніяким чином не підтвердив постійне проживання за життя відповідального квартиронаймача та ведення з ним спільного господарства. Всі надані позивачем докази мають дати після смерті відповідального квартиронаймача.
Стосовно ствердження про відсутність у відповідача ОСОБА_2 прав на користування цією квартирою, то право користування житлом у члена сім`ї наймача є самостійним та не похідним від статусу відповідального квартиронаймача. Відповідач є зареєстрованим у спірній квартирі, була вселена за життя відповідального квартиронаймача, на законних підставах, та набула самостійного права користування житловим приміщенням. 
Відсутність у відповідача статусу відповідального квартиронаймача не означає відсутність у нього житлових прав. 
Задоволення позовних вимог призведе до: порушення самостійного права користування житлом відповідача; фактичного узаконення самовільного зайняття житла; створення штучних прав для особи, яка не мала їх за законом. 
Крім того, позивач також посилається на ст. 106 ЖК УРСР, однак ця норма застосовується виключно до членів сім`ї наймача, які вже мали право користування житлом на момент смерті наймача. Однак, позивач: не був членом сім`ї; не проживав у квартирі; не мав права користування; вселився самовільно. Тобто відсутній суб`єкт правонаступництва, а тому вимога про визнання основним наймачем є юридично неможливою.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (а.с.140-146).
До початку розгляду справі від позивача ОСОБА_1 та від третьої особи ОСОБА_3 до апеляційного надійшли заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність (а.с.151, 152).
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що як вбачається з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 08.11.2022 року про передачу об`єктів нерухомого майна житлового фонду та додатку до нього, квартира за адресою АДРЕСА_1 значиться в переліку об`єктів нерухомого майна житлового фонду, що передані управлінню комунальної власності міської ради (том 1 а.с.213-216).
Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21 травня 1996 року N?361/12 за ОСОБА_4 були закріплені у користування нежитлові приміщення ( мансардні приміщення) за адресою: АДРЕСА_4 (том 1 а.с.9).
На ім`я ОСОБА_4 були відкриті особові рахунки для сплати житлово-комунальних послуг, що підтверджується наявними квитанціями та виписками з особових рахунків (том 1 а.с.10-17).
Із копії поквартирної картки вбачається, що на час укладення договору найму (1996 р.) у квартирі були прописані ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (том 1 а.с.23).
Зазначені документи свідчать про те, що основним квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_4 був ОСОБА_4 , що також не заперечувалося виконавчим комітетом Чернівецької міської ради.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 являється батьком ОСОБА_5 , який в свою чергу являється батьком позивача ОСОБА_1 ( свідоцтво серії НОМЕР_5 ) (том 1 а.с.20-21).Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_4 .
Згідно свідоцтва про шлюб (том 1 а.с.22), ОСОБА_4 перебував у шлюбі із ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 (том 1 а.с.25).
Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.26).
Батько позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що встановлено з копії паспорта та витягу № 595517 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (том 1 а.с.28-30).
Як встановлено із довідки № 01-933/25 від 29 грудня 2025 року ОСОБА_1 в період з 01.09.2010 року по 27.06.2014 року навчався в приватному вищому навчальному закладі "Буковинський університет" (том 1 а с.169).
Із довідки 802 про склад зареєстрованих осіб та розмір платежів за житлово-комунальні послуги наданої ПП «Регіон-центр» від 16.04.2024 року встановлено, що в квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (том 1 а.с.27).
Згідно акту №569 обстеження матеріально - побутових умов домогосподарства від 04 квітня 2024 року та про фактичне місце проживання від 10 вересня 2025 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_13 та донькою ОСОБА_14 фактично проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 (том 1 а.с.91-94).
Із копій платіжних інструкцій та квитанцій вбачається, що дружина позивача ОСОБА_13 сплачувала за житлово-комунальні послуги, які надавались за адресою АДРЕСА_1 за період з 2021 року по 2024 рік та речі побуту (том 1 а.с.31-91).
До матеріалів позову додано також квитанції про сплату комунальних послуг, що надавалися за адресою АДРЕСА_1 за період серпень 2013 року, листопад 2013 року, січень 2014 року (том 1 а.с.11-13).
Серед додатків до позовної заяви містяться фотоілюстрації про проведення ремонтних робіт, за твердженнями позивача вони зроблені в квартирі по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.99-105).
Із довідки про місце проживання ОСОБА_1 , наданої адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Чернівецькій області встановлено, що зареєстрована адреса проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_5 , де він зареєстрований з 17.11.1993 року (том 2 а.с.83).
Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він є сусідом позивача, він почав проживати в спірній квартирі з 2013 року. На той час в квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживав. Квартира не була придатна для проживання. Там все було зношене і знищене, навіть не зачинялися двері. Згодом ОСОБА_1 почав робити ремонтні роботи в квартирі. Свідок неодноразово бачив його як він приносив будівельні матеріали та виносив сміття. Ремонт почався приблизно в 2019 році, закінчивши ремонт ОСОБА_1 туди переїхав із дружиною. Свідок неодноразово бачив як до них в гості приходили родичі, а саме брат та батьки.
Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 суду пояснила , що позивач ОСОБА_1 є її онуком. Станом на сьогоднішній день він є військовослужбовцем та перебуває на службі в Збройних силах України. Квартира, яка є предметом спору перейшла йому від діда - першого чоловіка свідка. Від народження ОСОБА_1 проживав у неї, потім деякий час у іншої бабусі, після закінчення школи він вступив до університету та почав мешкати у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , хоч і був неповнолітнім, однак дбав про свого діда ОСОБА_4 . Свідок не спілкувалася із ОСОБА_4 , тому що вони багато років були розлученими і не ходила з цих причин до них в гості, однак, коли ОСОБА_4 був уже хворий, вона готувала їжу, яку онук приносив дідові. Після смерті діда ОСОБА_4 , позивач у спірній квартирі проживав недовго, бо вона була непридатна для проживання. В 2019 році онук разом із дружиною ОСОБА_15 поселився в квартирі на Заньковецькій вулиці, після того як зробив у ній ремонт. Позивач особисто проводив у квартирі ремонтні роботи. На цю квартиру крім позивача ніхто не претендував. В родині всі знали, що ця квартира має бути для ОСОБА_16 . Син свідка- ОСОБА_5 прописався в спірну квартиру для того щоб мати змогу прописати туди і невістку ОСОБА_2 , яка є на сьогоднішній день відповідачем по справі. В спірній квартирі деякий час також проживав інший онук її чоловіка ОСОБА_3 , але він згодом переїхав до села. Невістка свідка , тобто дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_2 не проживала там жодного дня. Вони деякий час проживали зі свідком, але у них були погані стосунки, тому вони згодом переїхали.
Свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції пояснила, що вона є троюрідною сестрою батька позивача, та вказала, що наразі місцем проживання позивача є квартира по АДРЕСА_4 . Однак це не його власна квартира. Там жив його дід ОСОБА_4 , а за дідом доглядала мама позивача. Вказує, що вона спілкувалася із батьками позивача, які розповідали, що спірна квартира була в жахливому стані після пожежі, на той час поки в ній жив ОСОБА_4 , який проживав у квартирі сам, оскільки там не було умов для проживання ще когось. Після смерті ОСОБА_4 , батьки позивача зробили ремонт в цій квартирі. Але позивач вигнав їх звідти одразу після закінчення ремонту. Під час проведення ремонтних робіт батьки позивача проживали на АДРЕСА_6 . Стверджує, що позивач ОСОБА_1 ніколи не проживав разом із дідом ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_12 суду першої інстанції пояснила, що позивач є її онуком. З 2022 року він служить в ЗСУ. Перед тим як піти на службу він проживав у квартирі на АДРЕСА_4 . Приблизно з 2021 року він там проживає. До цього він проживав у неї в квартирі по АДРЕСА_7 , де і прописаний. Він проживав у неї після одруження і до 2021 року. У неї трьохкімнатна квартира і позивач із дружиною проживали в окремій кімнаті. В січні 2021 року в квартирі, що по АДРЕСА_4 завершився ремонт і вони змогли туди переїхати. Ремонт квартири по вул. Заньковецькій робили батьки позивача. Догляд за ОСОБА_4 здійснювала його невістка - мати позивача. Ще за життя ОСОБА_4 квартира була в жахливому стані. Вказує, що з онуком ОСОБА_1 та його дружиною не спілкується, бо у них виникли непорозуміння та неприязні стосунки, саме через цю квартиру.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_4 у 2010 році вселив позивача до спірної квартири, що вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права й обов`язки, а пояснення свідків є суперечливими між собою та не дають можливості встановити дійсні обставини справи.
Крім того, суд дійшов висновку, що надані платіжні документи охоплюють
період після смерті основного квартиронаймача та не містять відомостей про особу платника.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
При визначенні кола членів сім`ї наймача, відповідно до вимог частини другої статті 64 ЖК Української РСР, слід брати до уваги, що такими є особи, які належать до членів сім`ї наймача, а інші можуть бути визнані такими, якщо доведуть наявність необхідних для того обставин. Зокрема, це особи, які постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).
Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22)).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності письмової згоди попереднього наймача ОСОБА_4 на його вселення, реєстрацію та проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Наймач квартири ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя не звертався до відповідних органів з питання реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі, а тому твердження ОСОБА_1 про постійне проживання у спірній квартирі саме зі згоди квартиронаймача, не підтверджується матеріалами справи, а тому відсутні правові підстави вважати, що останній набув права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку. 
Окрім того, встановлено, що позивач ОСОБА_1 має інше місце реєстрації, а саме по АДРЕСА_5 , а отже саме за тією адресою за ним зберігається право користування жилим приміщенням.
З показів допитаних в судовому засіданні свідків було встановлено, що позивач вселився в спірну квартиру після смерті свого дідуся – ОСОБА_4 .
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про неврахування показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Так, свідок ОСОБА_9 показав, що позивач проживає в спірній квартирі з 2013 року, тобто після смерті основного квартиронаймача. Свідок ОСОБА_10 показала, що позивач дбав про свого дідуся, приносив йому іжу. Переселився в спірну квартиру після того, як зробив ремонт у 2019 році. Отже, дані свідки не підтверджують факт вселення позивача у спірне приміщення за життя ОСОБА_4 , у встановленому законом порядку, та ведення з останнім спільного господарства. Сам факт догляду за квартиронаймачем ОСОБА_4 не породжує у позивача самостійного права користування житлом.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано до суду доказів проживання у спірній квартирі, як члена сім`ї наймача, зареєстрованим у спірній квартирі він не був, питання про визнання за ним права користування жилим приміщенням під час життя основного наймача ОСОБА_4 не ставив, у зв`язку з чим у суду не має законних підстав визнавати ОСОБА_1 наймачем спірного житлового приміщення. 
Крім цього, заявляючи позов про визнання за ним права користування спірною квартирою, позивач порушує таким чином питання про передачу йому у найм ще одного житлового приміщення за умови наявності в нього права користування житлом за місцем реєстрації, що суперечить нормами житлового законодавства.
Верховний Суд у постановах від 28 липня 2020 року у справі № 759/17953/15-ц (провадження № 61-18718св19) та від 04 листопада 2020 року у справі № 641/2970/17 (провадження № 61-3921св19) дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.
Тож посилання позивача на те, що він вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, оскільки доглядав за своїм дідусем ОСОБА_4 , внаслідок чого набув право користування цією квартирою, є безпідставними.
Позовна вимога про укладення з позивачем договору найму житлового приміщення є похідною від вимоги про визнання членом сім`ї наймача та визнання основним квартиронаймачем, а тому суд першої інстанції в її задоволенні також відмовив.
Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена судом 18 червня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: І.М. Литвинюк
О.О. Одинак