УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/2672/21 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М. 
Категорія 11 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №283/2672/21 за позовом керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради Житомирської області до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення земельної ділянки водного фонду до комунальної власності 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою через адвоката Лозу Дмитра Ігоровича,
на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. у м.Малині,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року керівник Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просив: усунути перешкоди у здійсненні Малинською міською об`єднаною територіальною громадою в особі Малинської міської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 винести частину паркану та частину нежитлової будівлі з прибережної захисної смуги на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у здійсненні Малинською міською об`єднаною територіальною громадою в особі Малинської міської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути до комунальної власності Малинської міської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, що рішенням 15-ої сесії Федорівської сільської ради Малинського району Житомирської області 5-го скликання від 20 листопада 2008 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» був затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га та передано у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером №1823488400:01:001:0113 був 09 січня 2009 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №133720. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 жовтня 2012 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 10 грудня 2012 року виданий державний акт серії ЯМ №097956 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га в с.Федорівка Малинського району, кадастровий номер 1823488400:01:001:0113, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На замовлення ОСОБА_1 ПП «ОК`ленд» виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1823488400:01:001:0113. Відповідач розпочала будівництво на спірній земельній ділянці. Проте, до органів прокуратури надійшло звернення громади с. Федорівка, що ОСОБА_1 проводиться будівництво капітальних споруд у прибережній захисній смузі. На підставі вказаного звернення громади, 07 серпня 2015 року до ЄРДР внесені відомості за №12015060080000562 за фактом халатності невстановлених осіб при передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. Під час досудового розслідування Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз проведена земельно-технічна експертиза від 30 листопада 2017 року №17935/17-41, за результатами проведення якої встановлено, що межі прибережної захисної смуги ставка площею 1,3 га, що знаходиться поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, проєктом землеустрою та містобудівною документацією не визначені (при цьому, ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України встановлені нормативні розміри прибережної захисної смуги для вказаного ставка - 25 м); земельна ділянка з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги; фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, які на місцевості закріплені парканами на фундаменті, не співпадають з межами земельної ділянки, які були визначені при розроблені проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Також наданий висновок про те, що станом на 16 листопада 2017 року нежитлова будівля, яка побудована на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га, а житловий будинок, який побудований на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, розташований поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків, площею менше 3 га. Рішенням Малинського районного суду від 17 червня 2021 року, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано рішення 15-ої сесії 5-го скликання Федорівської сільської ради Малинського району Житомирської області від 20 листопада 2008 року «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку». Отже, південно-східна межа спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 фактично проходить по урізу води водойми, тобто є такою, що частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га. Нежитлова будівля, яка побудована на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків, площею менше 3 га, а житловий будинок – поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги. Прибережна захисна смуга є природоохоронною територією з режимом обмеженої діяльності. У прибережних захисних смугах забороняється влаштування огорож або інших конструкцій, що перешкоджають доступу громадян до берегів річок та водойм. Такі огорожі або інші конструкції підлягають демонтажу. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону. При цьому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги та не визначення в натурі уповноваженим органом меж прибережної захисної смуги, не може трактуватися, як відсутність самої прибережної смуги. Законодавство України обмежувало передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу лише замкнених природних водойм (загальною площею до 3 га), що у цьому випадку місця не має. Належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на вказану вимогу позовна давність не поширюється. Обставини щодо незаконності вибуття земельної ділянки водного фонду в приватну власність встановленні у рішенні Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в справі №283/1714/20. Малинській міській раді з серпня 2020 року достовірно відомо про обставини незаконного вибуття земельної ділянки водного фонду в приватну власність, але остання упродовж розумного строку жодних заходів щодо усунення перешкод у користуванні землями водного фонду не вжила. У відповідь на лист прокуратури Малинська міська рада листом від 22 вересня 2021 року №2249/03-12 повідомила, що до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки до комунальної власності не зверталася та згодна з представництвом інтересів територіальної громади Коростенською окружною прокуратурою. Із огляду на те, що Малинська міська рада не здійснила захисту інтересів територіальної громади щодо повернення до комунальної власності земельної ділянки водного фонду, Коростенська окружна прокуратура на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру» зобов`язана звернутися до суду з цим позовом в інтересах Малинської міської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради. Як вже зазначалося вище, спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду та в силу закону не може перебувати у приватній власності. Протиправний та незаконний перехід спірної земельної ділянки у приватну власність відповідача позбавляє конкретну територіальну громаду, зокрема, правомочностей власника землі в тому обсязі, що визначено законом. Відповідач в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду природних ознак знала або, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння органу місцевого самоврядування із порушенням вимог закону, що ставить добросовісність ОСОБА_1 під час набуття нею земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів, а за таких обставин, цей позов не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу. Звернення прокуратури до суду із цим позовом є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання і захист суспільних інтересів загалом. 

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2023 року позов задоволений частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у здійсненні Малинською міською об`єднаною територіальною громадою в особі Малинської міської ради Житомирської області права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом повернення до комунальної власності Малинської міської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради Житомирської області земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1 135 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника адвоката Лозу Д.І. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що після оголошення судом першої інстанції рішення у цій справі стороні відповідача стало відомо про факт закриття кримінального провадження №12015060080000562 на підставі відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, про що прокурор Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури не повідомив суд першої інстанції, оскільки така обставина могла суттєвим чином вплинути на розгляд цієї справи. Представником ОСОБА_1 17 березня 2023 року було заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_3 , який працює на посаді старости в Гранітненському старостинському окрузі, до складу якого входить смт Гранітне та с. Федорівка, та який мав намір повідомити суд про те, що: водний об`єкт на території Федорівської сільської ради, який розташований біля земельної ділянки ОСОБА_1 , не перебував та не перебуває на балансі сільської ради; в архіві сільської ради немає жодного документа, підтверджуючого дозвіл на викопування водойми площею 1,3 га, яка знаходиться в поймі річки Вирва в межах села Федорівка Коростенського району Житомирської області, що відбулося у 70-х роках 20-го сторіччя; рішення від 20 листопада 2008 року приймалося Федорівською сільською радою на сесії у відповідності до вимог чинного на той час законодавства України та фактичного стану водойми в поймі річки Вирва в межах с.Федорівка; після передачі земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 у власність ОСОБА_2 у 2009 році та по теперішній час періодично проводяться земельні роботи по заглибленню та чистці водойми з метою запобігання її заболочування, що призводить до збільшення площі поверхні водойми та зміщення берегової лінії. Натомість суд першої інстанції, порадившись із представником прокуратури, у задоволенні такого клопотання відмовила, чим порушені норми процесуального права щодо конституційного принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Позбавлення сторони відповідача можливості подати докази призвело до спотворена фактичних обставин справи та до неправильного вирішення справи. Крім того, у висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні, який складений 30 листопада 2017 року №17935/17-41, зазначено, що клопотання про надання відомостей про меженний період (період найменшої водності) ставка площею 1,3 га не задоволено, у зв`язку з чим дослідження проведено за наявними матеріалами. Також експертом водойма визначена як «ставок» із посиланням на лист Радомишльського міжрайонного управління водного господарства від 22 квітня 2016 року №02-102. Проте, ставком є штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів. Водойма ж площею 1,3 га знаходиться в межах с.Федорівка в поймі річки Вирва, наповнення водойми водою за рахунок атмосферних опадів (танення снігу, випадання дощу), в наявності є водозливна земляна гребля, в тілі якої є з/б труба, яка слугує для витоку води з водойми під час танення снігу та дощових паводків, у посушливий період року водойма зневоднюється, що повністю спростовує інформацію в листі Радомишльського міжрайонного управління водного господарства від 22 квітня 2016 року №02-102, на яку посилався експерт, як на підставу визначення водойми, як ставка. Отже, експерт пойму ріки Вирви визначив як ставок, щоб вказати на нібито порушення вимог ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га щодо нормативів розмірів прибережної захисної смуги при розробленні проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . За таких обставин, експерт КНІДСЕ Бігус Ю.В. у порушення вимог законодавства щодо обов`язків експерта та порядку проведення судових експертиз провів дослідження за відсутністю достатніх відомостей та надав завідомо необґрунтований і необ`єктивний висновок, а суд першої інстанції прийняв його, як належний доказ, хоча при перевірці й оцінці експертного висновку мав з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження, повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість із іншими матеріалами справи. Суд першої інстанції при розгляді спору не взяв до уваги недостатність поданих експертові об`єктів дослідження, не врахував повноту відповідей експерта на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, не звернув уваги на не узгодженість експертного висновку з іншими матеріалами справи. Хоча суд оперує поняттям «ставок», але дозволу на створення ставка в с.Федорівка Малинського району Житомирської області поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, що належить відповідачу, погодженого в порядку, передбаченому ст.82 ВК України, не існує, що підтверджується: показаннями свідка ОСОБА_4 ; відповіддю Федорівської сільської ради від 03 грудня 2015 року №93 про те, що водний об`єкт не перебуває на балансі сільської ради та на нього відсутні документи; відповіддю Радомишльського міжрайонного управління водного господарства від 21 квітня 2017 року №02-111 про те, що водойма площею 1,3 га знаходиться у межах с.Федорівка в поймі річки Вирва, наповнення водойми водою за рахунок атмосферних опадів (танення снігу, випадання дощу), у наявності є водозливна земляна гребля, у тілі якої є з/б труба, яка слугує для витоку води з водойми під час танення снігу та дощових паводків, у посушливий період року водойма збезводнюється; відповіддю виконкому Малинської міської ради від 08 грудня 2022 року №1164/03-25 про те, що водний об`єкт (ставок площею 1,3 га) на баланс органу місцевого самоврядування не прийнятий та технічний паспорт на нього не виготовлявся. Судовий експерт у судовому засіданні надав покази про те, що питання, чи накладається фактична земельна ділянка на будь-яку іншу, не досліджувалося, оскільки на дослідження не виносилося. У висновку не вказано, де фактично проходить захисна смуга ставка, оскільки не було надано додаткової інформації на його клопотання. Межі узрізу води ставка експерт визначив безпосередньо у день обстеження на місцевості. Меженний період це період найменшої водності, який має визначатися спеціальними організаціями протягом декількох років. Таких даних у експерта під час складання висновку не було. Експерт достеменно знаючи, що водойма, яка була об`єктом його експертного дослідження, є проймою ріки Вирва, наповнення якої відбувається за рахунок атмосферних опадів, а в посушливий період вона зневоднюється, визначив її як ставок – штучно створену водойму. Проте, в матеріалах кримінального провадження та цивільної справи дозволу на створення ставка в с.Федорівка Малинського району Житомирської області поруч із спірною земельною ділянкою, погодженого в порядку, передбаченому ст.82 Водного кодексу України, не існує. При ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 14 грудня 2021 року в справі №361/3579/18, від 26 травня 2021 року в справі №372/4149/18 щодо необхідності встановлення виду водного об`єкта при визначенні належності розташованої біля нього земельної ділянки для земель водного фонду. На переконання скаржника невирішеними залишилися ключові питання: до якого виду водних об`єктів належить водний об`єкт, біля якого розташована спірна земельна ділянка; чи перебуває спірна земельна ділянка, з урахуванням виду водного об`єкта, в межах прибережної захисної смуги; чи належить земельна ділянка до земель водного фонду. Суд першої інстанції проігнорував той факт, що між датою затвердження проєкту землеустрою (20 листопада 2008 року) щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та датою проведення земельно-технічної експертизи в кримінальному провадженні (16 листопада 2017 року) часовий проміжок складає дев`ять років, що є достатнім періодом для змін гідрологічного режиму водності водойми в проймі р.Вирва, що знаходиться біля земельної ділянки відповідача. Згідно з висновком Малинського відділу екологічного контролю Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області від 30 грудня 2006 року №92, земельна ділянка площею 0,25 га межує, зокрема, з півдня – прибережна захисна смуга ставка (25м) та зазначена земельна ділянка не відноситься до водних об`єктів, прибережних захисних смуг, водоохоронних зон, басейнів та заплав малих річок. За висновком Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області від 26 лютого 2008 року №1000/14-6/1-4-1065 земельна ділянка з півдня і з заходу межує з землями запасу Федорівської сільської ради, земельна ділянка не відноситься до водних об`єктів, прибережних захисних смуг, водоохоронних зон, басейнів та заплав малих річок. Відповідно до висновку відділу земельних ресурсів у Малинському районі від 12 лютого 2008 року №293 обмежень та обтяжень по використанню земельної ділянки немає. За показаннями свідка ОСОБА_4 з 2009 року періодично проводяться земельні роботи по заглибленню та чистці водойми з метою запобігання її заболочування, що призводить до збільшення площі поверхні водойми та зміщення берегової лінії. Відтак, на момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 жовтня 2012 року ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, змогла співвіднести чіткі законодавчі заборони щодо розмірів прибережних захисних смуг для водойм із конкретним об`єктом на місцевості та оформити у чіткій відповідності до вимог чинного на той час законодавства України державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №097956 від 10 грудня 2012 року. Крім того, 20 грудня 2021 року закрито кримінальне провадження за ч.1 ст.367 КК України за фактом того, що під час проведення перереєстрації земельної ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року невстановлені службові особи Управління Держземагенства у Малинському районі неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не перевірили відомості про фактичне місце розташування земельної ділянки, в результаті чого ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку. Суд першої інстанції не врахувавши часовий проміжок часу між наданням земельної ділянки у власність та проведенням земельно-технічної експертизи в кримінальному провадженні, а також проведення періодичних робіт по заглибленню та чистці водойми, що призводить до збільшення площі поверхні водойми та зміщення берегової лінії, помилково встановив, що спірна земельна ділянка належала та продовжує належати до комунальної власності Малинської територіальної громади, оскільки знаходиться у межах нормативних (визначених законом) розмірів прибережної захисної смуги ставка площею менше 3 га в с.Федорівка Малинської громади, тобто є такою, що не могла бути передана у приватну власність у такій конфігурації. Вважає, що рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20 не має преюдиціального значення для вирішення цієї справи, оскільки преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Також посилається на те, що вона є добросовісним набувачем спірного об`єкту нерухомого майна за договором купівлі-продажу, а тому відповідно до положень частини першої ст.388 ЦК України вказане майно у неї витребувано бути не може. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Самі по собі допущені органами місцевого самоврядування порушення не можуть бути безумовною підставою для розпоряджень органу державної влади про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені з винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність.

У відзиві на апеляційну скаргу Коростенська окружна прокуратура просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилається на те, що суд при винесенні оскаржуваного рішення дотримався вимог, визначених ст.263 ЦПК України, шляхом ретельної перевірки наданих сторонами доказів та їх оцінки. Висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30 листопада 2017 року №17935/17-41 не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує скаржник. Прокурор надав суду його копію, а під час судового розгляду для дослідження оригінал із матеріалів кримінального провадження. Експерт провів дослідження і склав висновок та не надав відмову в зв`язку із недостатністю матеріалів для виконання покладених на нього обов?язків. Висновок експерта від 30 листопада 2017 року є рівнозначним засобом доказування поряд із іншими доказами у справі, який оцінений судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами, а тому незгода відповідача з висновком експерта не може бути підставою для відхилення його судом. Також не заслуговують на увагу твердження скаржника про те, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги вплинуло на прийняття оскаржуваного рішення. Так, відповідно до ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га – 25 метрів. Безпідставними є доводи апеляційної скарги й про те, що суд, опираючись на висновок експерта, начебто неправильно визначив вид водного об`єкта, оскільки він розташований в «поймі» річки Вирва, не є ставком та його не існує за відсутності дозвільних документів на його спорудження. Заплавою є відносно вирівняна (плоска) частина днища річкової долини, яку під час повеней чи паводків періодично затоплює вода. Заплава прилягає до русла водотоку вище від меженного рівня води у річці. По течії малої річки Вирви розташовані ставки, серед яких - Федорівський. З метою охорони водності малих річок забороняється надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва. Отже, навіть якщо припустити, що водний об`єкт розташований у заплаві ріки Вирва, то він є частиною річки, а тому наявні порушення обмежень у користуванні земель у заплавах малих річок, встановлені ст.80 ВК України. Крім того, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення при вирішенні цього спору. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року відповідачем ОСОБА_1 не оскаржувалося, а тому посилання скаржниці на законність отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність за волею власника Федорівської територіальної громади є необґрунтованими. Також вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку кваліфікується як негаторний позов, який можна заявляти впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Щодо досягнення справедливого балансу, то немає жодного сумніву в тому, що ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла і повинна були знати про те, що спірна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги ставка, а тому могла і повинна була співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього. У суді ОСОБА_1 пояснила, що задля забезпечення доступу до ставка вона відступила від урізу води на 8 метрів, а тому втручання у право ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка відповідно до закону не могла бути їй передана, не можна вважати для неї надмірним тягарем, а тому посилання у апеляційній скарзі на непропорційність втручання у право ОСОБА_1 мирно володіти майном є безпідставними. Під час розгляду справи відповідачем не були подані в порядку ст.83 ЦПК України докази, які приєднані до апеляційної скарги, а відтак вони не підлягають врахуванню на обґрунтування вимог апеляційної скарги, оскільки не були предметом дослідження відповідно до ст.229 ЦПК України та оцінки судом першої інстанції при ухваленні ним рішення у справі.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Лоза Д.І. апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник прокуратури прокурор Ревелюк Т.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Третя особа ОСОБА_2 не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позову було б відмовлено у повному обсязі.

Представник Малинської міської ради Житомирської області до суду не з`явився. Юридична особа про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином (а.с.197 т.3). За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга у межах доводів, які подані протягом строку на апеляційне оскарження, задоволеною бути не може з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується та судом установлено, що рішенням 15-ої сесії Федорівської сільської ради Малинського району Житомирської області 5-го скликання від 20 листопада 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» був затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га та у власність ОСОБА_2 була передана земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Земельній ділянці ОСОБА_2 площею 0,25 га, яка розташована на території Федорівської сільської ради Житомирської області, присвоєно кадастровий номер 1823488400:01:001:0113.

На ім`я ОСОБА_2 09 січня 2009 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №133720 із кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 площею 0,25 га в с.Федорівка Житомирської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 жовтня 2012 року укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно з п.5 договору на відчужуваній земельній ділянці будівництво житлового будинку, господарських будівель і спору не розпочато.

На підставі зазначеного вище договору купівлі-продажу 10 грудня 2012 року ОСОБА_1 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №097956 із кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 площею 0,25 га в с.Федорівка Житомирської області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

У 2013 році ОСОБА_1 розпочала будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 по АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням відповідача про початок будівельних робіт.

До ЄРДР 07 серпня 2015 року були внесені відомості про кримінальне провадження №12015060080000562 за ч.1 ст.367 КК України за фактом того, що під час проведення перереєстрації земельної ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року, невстановлені службові особи Управління Держземагенства у Малинському районі, неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не перевірили відомості про фактичне місце розташування земельної ділянки, внаслідок чого ОСОБА_1 був виданий державний акт.

У кримінальному провадженні експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведена земельно-технічна експертиза від 30 листопада 2017 року №17935/17-41, де судовим експертом Бікусом Ю.Ф. надані наступні відповіді на поставлені питання: межі прибережної захисної смуги ставка площею 1,3 га, що знаходиться поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 по АДРЕСА_1 , проєктом землеустрою та містобудівною документацію не визначені. При цьому ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України встановлені нормативні розміри прибережної захисної смуга для вказаного ставка – 25 м (відповідь на питання №1); земельна ділянка з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 по вул.Миру,128-а, в с.Федорівка частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га. Земельна ділянка з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 по АДРЕСА_1 згідно з фактичними межами, які на місцевості закріплені парканом на фундаменті, станом на 16 листопада 2017 року частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га. Фактичні межі земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, які на місцевості закріплені парканами, не співпадають з межами цієї ділянки, які були визначені при розроблені проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 (відповідь на питання №2); станом на 16 листопада 2017 року нежитлові будівлі, побудовані на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 по АДРЕСА_1 , частково розташовані в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га. Житловий будинок, який побудований на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, розташований поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га (відповідь на питання №3).

Суди першої та апеляційної інстанцій витребовували і оглядали матеріали відповідного кримінального провадження та оцінили висновок земельно-технічної експертизи у сукупності з іншими доказами у справі. Крім того, суд першої інстанції викликав судового експерта Бікуса Ю.Ф. для надання усних пояснень щодо його висновку. Так, останній пояснив, що склав висновок, який наданий прокурором як доказ у цій цивільній справі. Під час обстеження спірної земельної ділянки на місцевості встановив, що є земельна ділянка запроектована (у висновку позначена червоним кольором), є земельна ділянка, якою відповідач ОСОБА_1 користується фактично (у висновку позначена синім кольором). Запроектована та фактична земельні ділянки співпадають лише частково. У висновку не вказано, де фактично проходить прибережна захисна смуга ставка, оскільки на його клопотання не була надана додаткова інформація. Межі урізу води ставка він визначив у день обстеження на місцевості. Постановою СВ відділення поліції №1 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 20 грудня 2021 року кримінальне провадження №12015060080000562 закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, а саме: рішення прийнято колегіальним органом місцевого самоврядування, дії якого не підпадають під ознаки зазначеного кримінального правопорушення, факт службової недбалості встановлено не було; склад злочину є матеріальним, а істотна шкода, яка б перевищила 55 900 грн відсутня, оскільки ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 25 700 грн.

Також відповідно до листа Державної екологічної інспекції Поліського округу від 02 травня 2019 року №1393/02.1-06, екологічною інспекцією розглядалося депутатське звернення стосовно порушення природоохоронного законодавства та захисту інтересів держави в с.Федорівка. За результатами обстеження земельних ділянок екологічною інспекцією, яке оформлено актом від 29 листопада 2018 року, встановлено, що зі сторони земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 у с.Федорівка, належній на праві власності ОСОБА_1 , яка частково розташована у прибережній захисній смузі водного об`єкту, влаштовано бетоновану огорожу в межах земельної ділянки, орієнтовано на відстані 8 м від урізу води, враховуючи рельєф місцевості. Внаслідок установлення такої огорожі обмежено доступ громадян до загального водокористування, що є порушенням законодавства про охорону земель. 

Окрім того, у 2020 році Коростенська окружна прокуратура зверталася до суду в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції України в особі Державної екологічної інспекції Поліського округу з позовом до Малинської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійним державного акта про право власності на земельну ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20 позов задоволений частково: визнано незаконним та скасовано рішення 15-ої сесії 5-го скликання Федорівської сільської ради Малинського району Житомирської області від 20 листопада 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га та передано у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; у задоволенні решти позову відмовлено за безпідставністю. Так, вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлені обставини, що земельна ділянка ОСОБА_1 межує зі ставком, межі земельної ділянки і об`єкту водного фонду накладаються, тобто межі прибережної захисною смуги ставка порушені, а тому суд дійшов висновку про доведеність факту накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу об`єкта водного фонду (ставка). Цим же рішенням суду встановлена також обставина незаконного отримання ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки, яку він у подальшому продав ОСОБА_1 , хоча права відчужувати не мав. За положеннями частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не враховують висновків про застосування відповідних норм права, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №469/1393/16-ц, від яких наразі не відступлено та які є релевантними до спірних правовідносин, у якій виснувано, що системний аналіз дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України.

Так, відповідно до ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів – 25 метрів.

Аргументи апеляційної скарги відносно того, що суд неправильно визначив вид водного об`єкта, оскільки той розташований у «поймі» річки Вирва, не є ставком та його не існує за відсутності дозвільних документів на його спорудження ґрунтуються на неправильному перекладі та тлумаченні норм права. 

Скаржник посилається на лист Радомишльського міжрайонного управління водного господарства від 21 квітня 2017 року, у якому зазначено, що водойма площею 1,3 га знаходиться в межах с.Федорівка в поймі річки Вирва. У перекладі з російської на українську мову «пойма» річки – заплава річки (українською). Заплава річки це знижена частина річкової долини, яка затоплюється водою під час повені або паводків, тобто відносно вирівняна (плоска) частина днища річкової долини, яку під час повеней чи паводків періодично затоплює вода.

Відповідно до змісту ст.79 ВК України, залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі. До малих належать річки з площею водозбору до 2 тис. квадратних кілометрів. Згідно з даними офіційного веб-сайту Басейнового управління річки Прип`ять річка Вирва не відноситься до переліків великих та середніх річок. Річка Вирва – довжина 33 км, похил річки 1,4 м/км, площа басейну 146 км, назва від вирва «вимоїна» надана за характер течії. Річка Вирва бере початок у болотистих місцях села Ходори, а далі протікає через села Мірча, Меделівка, Федорівка, Вирва, Садки і в районі села Макалевичі впадає у річку Тетерів. За течією річки Вирва розташовані значні ставки, серед яких виділяється Федорівський. Отже, річка Вирва відноситься до малих річок, за течією якої у заплаві сформувався ставок Федорівський. Оскільки заплава є частиною річкової долини, то водний об`єкт, до якого виходить земельна ділянка, якою користується відповідач ОСОБА_1 , все одно виходить до малої річки Вирва та є її частиною.

За гідрологічним та юридичним визначенням малі річки та ставки площею менше 3 га законодавцем розміщені у абзаці першому частини другої ст.88 ВК України, який встановлює однаковий норматив, як для малої річки так і для ставка площею менше 3 гектарів, для прибережної захисної смуги по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 метрів.

Відповідно до п.7 ст.80 ВК України, яка передбачає особливості користування малими річками, з метою охорони водності малих річок забороняється надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд), а також для садівництва та городництва.

Отже, водний об`єкт, до якого виходить земельна ділянка, якою користується відповідач ОСОБА_1 , розташований у заплаві річки Вирва, є її частиною, а тому встановлені порушення обмежень у користуванні землями у заплавах малих річок, які встановлені ст.80 ВК України. 

Доводи апеляційної скарги, які стосуються преюдиційності рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20, що набрало законної сили, безпідставні, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку його не оскаржувала, а тому посилання на законність отримання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність за волею власника Федорівської територіальної громади не ґрунтуються на обставинах справи. 

Преюдиційність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особами, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суд – на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2021 року в справі №520/14775/15-ц наголосив, що преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Отже, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення для вирішення цього спору. В справі №283/1714/20 встановлено, що південно-східна межа спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 фактично проходить по урізу води ставка, тобто є такою, що частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га. Нежитлова будівля, яка побудована на земельній ділянці з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 частково розташована в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, які визначені ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України для ставків площею менше 3 га, а житловий будинок – поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги. Разом із тим, прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони вздовж водного об`єкту. З посиланням на положення ст.ст.59,60,83-85,88 ЗК України Малинський районний суд Житомирської області, ухвалюючи рішення у справі №283/1714/20, дійшов висновку про незаконність рішення органу місцевого самоврядування, яким земельна ділянка з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113 була передана у власність ОСОБА_2 .

Із огляду на преюдиційну силу рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 червня 2021 року в цивільній справі №283/1714/20, яке набрало законної сили, висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області від 26 лютого 2008 року стосовно того, що земельна ділянка не відноситься до водних об`єктів, прибережних захисних смуг, водоохоронних зон, басейнів та заплав малих річок, а також висновок відділу земельних ресурсів у Малинському районі від 12 лютого 2008 року стосовно того, що обмежень та обтяжень по використанню земельної ділянки немає, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на недопустимість через неповноту та неправильність висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30 листопада 2017 року, то слід зазначити, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі поряд із іншими письмовими, речовими й електронними доказами, а оцінка його як доказу здійснюється судом у сукупності із іншими залученими до справи доказами. 

За усталеною судовою практикою, яку підтримує Верховний Суд, отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Аналогічний висновок про допустимість висновку експертизи, проведеної у межах кримінального провадження, міститься у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року в справі №761/12898/16-ц, від 10 липня 2019 року в справі №686/2356/16-ц, від 05 лютого 2020 року в справі №461/3675/17, від 25 березня 2021 року в справі №752/21411/17, від 15 квітня 2021 року в справі №759/15556/18.

Як вже було зазначено вище, висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 30 листопада 2017 року відповідає критеріям належності і допустимості доказів, стосується предмета доказування та оцінений судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими цивільно-процесуальним законодавством.

Підсумовуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги не змінюють висновків суду першої інстанції стосовно того, що відстань від межі спірної земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач ОСОБА_1 та по межі якої встановлений паркан на фундаменті, і на якій побудована, у тому числі, нежитлова будівля, до прибережної захисної смуги водного об`єкта менше 25 метрів, тобто частково розташовані в межах нормативних розмірів прибережної захисної смуги, що не сприяє охороні збереження водності малої річки Вирва, її охороні від забруднення і засмічення. Отже, спірна земельна ділянка частково знаходиться у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта. 

Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц, землі прибережних захисних смуг є землями водного фронду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України, а тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, ст.59, підпункту «ґ» частини третьої ст.83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої ст.84, частини третьої ст.93 ЗК України, ст.85, частини п`ятої ст.88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 

Вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов і такий позов можна заявляти впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Оскільки спірна земельна ділянка належить до комунальної власності Малинської територіальної громади, оскільки частково знаходиться у межах нормативних (визначених законом) розмірів прибережної захисної смуги водного об`єкта, тобто є такою, що не могла бути передана у приватну власність у такій конфігурації, то прокурором обраний правильний спосіб захисту порушених прав держави в особі Малинської територіальної громади – подано негаторний позов.

Доводи апеляційної скарги щодо непропорційності втручання у право ОСОБА_1 у володіння майном не відповідають обставинам, встановленим у справі.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнала втручання в її право власності.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 купила земельну ділянку у ОСОБА_2 , який не мав права її відчужувати. У свою чергу, ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта, а тому могла і повинна була співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього. Про обізнаність з обставинами створення перешкод у користуванні водним об`єктом, у межах прибережної захисної смуги якого розташована спірна земельна ділянка, ОСОБА_1 сама повідомила суду, коли пояснила, що почавши користуватися спірною земельною ділянкою відступила від урізу води на 8 метрів, щоб забезпечити доступ до водного об`єкта. Отже, відсутні підстави вважати, що втручання у право відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка відповідно до закону не могла бути їй передана, є для неї надмірним тягарем. Відповідна правова позиція висловлена Великою Платою Верховного Суду в постанові від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц. 

09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Законом №4292-ІХ ст.388 ЦК України викладено у наступній редакції: «Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача.
1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. 
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною. Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів зауважує, що Закон №4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після ухвалення рішення районним судом (08 вересня 2023 року). Відтак, положення цього закону щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) здійснена у порядку, визначеному законом, чинному на дату подання позовної заяви, а також положення щодо порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, у даному випадку не мають ретроспективної дії.

Із урахуванням наведеного, апеляційний суд при апеляційному перегляді цієї справи положень Закону №4292-ІХ застосувати до спірних правовідносин не може також із огляду на те, що цей Закон стосується захисту добросовісного набувача, який не знав про незаконність відчуження майна.

Як уже наголошувалося вище, при вирішенні цього позову обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право власності відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння майном (земельною ділянкою).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, ст.1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року). 

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Колегія суддів враховує, що позов прокурора у справі, яка є предметом апеляційного перегляду спрямований на захист суспільного інтересу та відновлення становища, яке існувало до порушення права держави на землю, яка входить до прибережної захисної смуги водного об`єкту.

Відтак, встановивши, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта, тобто відноситься до земель водного фонду і не могла бути передана у приватну власність відповідно до вимог чинного законодавства України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги прокурора про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у здійсненні Малинською міською об`єднаною територіальною громадою в особі Малинської міської ради Житомирської області права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом повернення у комунальну власність Малинської міської об`єднаної територіальної громади в особі Малинської міської ради Житомирської області земельної ділянки з кадастровим номером 1823488400:01:001:0113, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, своєю чергою, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.

Відтак, на переконання колегії суддів, часткове задоволення позову в справі, яка є предметом апеляційного перегляду жодним чином не порушує прав відповідача ОСОБА_1 у контексті положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи цей спір, суд першої інстанції правильно зауважив, що для досягнення справедливого балансу втручання у право відповідача на мирне володіння майном (будинком), законодавство України надає ОСОБА_1 ефективні засоби юридичного захисту: у судовому порядку – шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої придбала земельну ділянку, про відшкодування збитків, або у позасудовому порядку – шляхом звернення до органу місцевого самоврядування та отримання у передбаченому законодавством порядку права на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок.

Посилання сторони відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 19 січня 2021 року в справі №916/1415/19, від 02 листопада 2021 року в справі №925/1351/19 не є релевантними до спірних правовідносин, а тому застосованими бути не можуть.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Малинської міської ради, то Коростенська окружна прокуратура направила Малинській міській раді повідомлення від 30 серпня 2021 року №52-87-3881вих-21 та надала міській раді можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави. Малинська міська рада 22 вересня 2021 року за №2249/03-12 повідомила Коростенську окружну прокуратуру, що не має змоги самостійно звернутися з позовом до суду. При цьому вказала, що погоджується на представництво інтересів Коростенської окружною прокуратурою у справі про повернення земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади. Однією із підстав для представництва є бездіяльність компетентного органу, що зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк. Малинська міська рада не звернулася до суду з позовом про повернення земельної ділянки водного фонду до комунальної власності, у зв`язку з цим, із таким позовом звернувся прокурор.

Відповідно до частини третьої ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 

Докази, які додані до апеляційної скарги, не були подані відповідачем під час розгляду спору судом першої інстанції в порядку ст.83 ЦПК України. На стадії апеляційного провадження не доведені причини, які б об`єктивно (беззаперечно) перешкодили відповідачу в реалізації права на подання доказів. Клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3 заявлене відповідачем на стадії судових дебатів, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні. Частина доказів, яка створена після ухвалення судом першої інстанції рішення також не може бути прийнята на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення, а таких доказів на час ухвалення судом першої інстанції рішення не існувало та суд першої інстанції їх не міг досліджувати.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги, в свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

За таких обставин, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, які подані протягом строку на апеляційне скарження, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Частиною четвертою ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції апеляційний суду залишає без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану через адвоката Лозу Дмитра Ігоровича, залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення - 28 квітня 2026 року.

Головуюча Судді: