ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року
м. Харків
справа № 638/8756/20
провадження № 22-ц/818/529/26
провадження № 22-ц/818/3465/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М.,Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 23 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 березня 2026 року в складі судді Хайкіна В.М.
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» про припинення зобов`язання, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та стягнення завданих збитків.
Позовна заява мотивована тим, що 12.08.2008 року між банком та ним укладено договір про іпотечний кредит №2538, відповідно до якого банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 197 460 доларів США на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , з кінцевим терміном погашення заборгованості до 11.08.2028. 
В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 12.08.2008 між банком та ним укладено іпотечний договір №3142, згідно умов якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . 
Зазначив, що наприкінці 2011 року між сторонами досягнуто домовленість про зміну істотних умов договору кредитування, а саме суттєво скорочено термін повернення кредитних коштів з 11.08.2028 по 19.12.2011 для того, щоб банк міг достроково звернути стягнення на квартиру в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» для погашення заборгованості по кредиту. При цьому, право продажу квартири надавалось її власнику. Ціну продажу визначала акредитована банком оціночна компанія, яка заздалегідь була визначена. Оціночна вартість квартири склала в еквіваленті 100 000 доларів США. Отримані від продажу грошові кошти мали бути направлені в повному обсязі на погашення заборгованості за кредитним договором. У подальшому, він мав визнати позов банку та не оскаржувати судове рішення. Після чого, залишок заборгованості банк мав списати на протязі 2-х років після продажу квартири. Усі перемовини щодо умов врегулювання спору, який виник між сторонами, велись особисто ним з начальником філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 , особисті доручення якої в подальшому виконував працівник відділу по роботі з проблемними активами ОСОБА_3 . 
Вказав, що сторони врегулювали спір, який виник після зростання в декілька разів курсу долару США по відношенню до національної валюти – гривні у порівнянні з датою укладення кредитного договору в 2008 році та фактично досягли нової домовленості щодо зміни істотних умов кредитування, яка була найбільш прийнятною та вигідною в той час для обох сторін. 
Так, 19.12.2011 на виконання досягнутої домовленості, сторони уклали додаткову угоду до договору іпотечного кредиту, якою скоротили термін остаточного повернення заборгованості до 19.12.2011, тобто за принципом «день в день». 27.08.2013 рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №2-10178/11 звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». Вказане рішення суду не оскаржувалось. Зі свого боку, банк надав право продажу квартири її власнику, тобто йому, оскільки сторони дійшли згоди, що продаж квартири буде здійснюватися в добровільному порядку шляхом її реалізації власником за ціну, яка заздалегідь була погоджена сторонами, що підтверджується витягами з протоколу засідання кредитного комітету філії – Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» за №182-7 від 21.11.2013, №160-6 від 18.10.2013, №150-4 від 04.10.2013 та офіційними листами банку від 22.11.2013 направленими на його адресу та від 22.11.2013 на адресу майбутнього покупця квартири – ОСОБА_4 . В усіх зазначених листах і рішеннях кредитного комітету банку, ствердно зазначено про добровільну реалізацію предмету забезпечення кредиту з метою направлення всіх отриманих від продажу коштів у рахунок погашення заборгованості на рівні, не менше, ніж 754 000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ дорівнювало 100 000,00 доларів США. 
22.11.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером №6098, відповідно до якого ціна продажу квартири була 754 000,00 грн. На виконання досягнутої домовленості, грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, того ж дня в повному обсязі були перераховані на користь банку в рахунок погашення кредитної заборгованості, що підтверджується квитанцією №52781920. Тобто, ним були виконані зобов`язання щодо домовленості, досягнутої з банком, у повному обсязі. 
Однак, відповідач так і не виконав свої зобов`язання, оскільки вже наприкінці 2014 року звернувся до Дзержинського районного суд ум. Харкова з позовом про стягнення з нього та поручителя ОСОБА_6 в солідарному порядку залишку заборгованості по іпотечному кредиту в розмірі 106 134,32 доларів США, із яких 11 945,90 доларів США складали 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та 174,79 доларів США за несвоєчасне повернення відсотків, а 92 568,87 доларів США склала прострочена заборгованість по кредиту. Такі дії банк пояснював необхідністю зафіксувати залишок заборгованості після продажу предмету іпотеки – квартири для подальшого його списання. 
27.03.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова відмовлено банку у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 06.08.2015 Апеляційний суд Харківської області частково задовольнив апеляційну скаргу банку та скасував рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.03.2015 у справі №638/8733/14-ц в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 . В іншій частині щодо позовних вимог до поручителя, рішення суду було залишено без змін. 
Зазначив, що зі спливом 5-ти років з моменту досягнення домовленості, заборгованість банком так і не списана. 19.05.2020 банк звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження по справі про стягнення з нього на користь банку заборгованості у розмірі 106 134,92 доларів США. 20.05.2020 державним виконавцем Березньовим А.С. прийнято постанову про накладення арешту на грошові кошти, що містяться або можуть міститись на відкритих рахунках, які належать боржнику у межах суми боргу, яка з урахуванням виконавчого збору вже склала 2 990 025,97 грн. На його зауваження щодо порушення всіх домовленостей з боку банку, незважаючи на припинення правовідношення, керівництво філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» в особі Сороколіти О.В. послалося на неможливість виконання досягнутої в 2015 році домовленості, у зв`язку зі зміною внутрішньої ситуації, та не прийняттям внутрішнього банківського положення для припинення зобов`язання. Йому було запропоновано звернутись до суду та самостійно вирішити цю ситуацію.
Вважав, що відповідно до пункту 6.7. іпотечного договору № 3142 від 12.08.2008 після завершення позасудового врегулювання, іпотекодержатель втратив право вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання. Таким чином, після виконання сторонами досягнутої домовленості по врегулюванню спору шляхом добровільної реалізації предмету іпотеки власником квартири, з подальшим направленням грошових коштів, отриманих від продажу предмету іпотеки виключно на погашення заборгованості по кредитному договору, банк, як іпотекодержатель і кредитор, втратив право вимоги до позичальника та іпотекодавця щодо виконання зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами. За таких обставин і підстав вважає припиненими зобов`язання за іпотечним кредитом у результаті добровільного (позасудового) врегулювання. Такі зобов`язання цілком та остаточно припинили свою дію після виконання ним умов добровільного врегулювання. У зв`язку з цим, усі подальші дії відповідача направлені на стягнення боргу за зобов`язаннями, які припинилися ще 22 листопада 2013 року в результаті добровільного (позасудового) врегулювання на підставі іпотечного застереження, виконання по якому було прийнято кредитором, порушують його майнові права, оскільки припинення зобов`язання носить остаточний характер і перериває будь-який зв`язок між сторонами цього зобов`язання. За таких підстав, і виконавчий документ про стягнення заборгованості за припиненим зобов`язанням не підлягає виконанню.
Посилався на те, що він має право вимагати стягнення з відповідача належного розміру відшкодування, що дорівнює сумі безпідставно стягнутих з нього грошових коштів через неправильне застосування державою норм матеріального права та непослідовних, непрозорих та суперечливих дій посадових осіб банку. У зв`язку з цим, сума відшкодування завданих йому матеріальних збитків складає 2 990 025,97 грн.
Також вважав, що йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 126 275 грн.
Просив визнати припиненим зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року зі змінами та доповненнями до нього, що був укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 ; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №638/8733/14-ц, виданий 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» 92568,97 доларів США заборгованості по кредиту, 13443,92 доларів США – 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту, 121,53 доларів США – 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні становить 2712588,06 грн та 5481,00 грн судового збору, а всього 2718069,06 грн; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 2990025,97 грн та суму завданої моральної шкоди у розмірі 126275,00 грн, а всього стягнути 3116300,97 грн; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 23 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №638/8733/14-ц, виданий 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» - 92 568,97 доларів США заборгованості по кредиту; 13 443,92 доларів США – 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту; 121,53 доларів США – 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні становить 2 712 588,06 грн та 5 481,00 грн судового збору, а всього 2 718 069,06 грн; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 2 990 025,97 грн та суму завданої моральної шкоди у розмірі 126 275,00 грн, а всього 3 116 300,97 грн; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 191,60 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 березня 2026 року позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008 зі змінами та доповненнями до нього, що був укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 – задоволено.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційні скарги, в якій просило рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, скасувати ухвалу суду від 28.01.2021 про виклик свідків, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, яка є підставою для відмови у позові.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки підкреслює наміри банку здійснити примусову реалізацію заставного майна від імені банку та не передує природі добровільного продажу майна від імені позивача. Посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду, що не діяла на момент правовідносин сторін, є порушенням принципу законності та призвела до неправомірного рішення. Направлення банком нотаріусу листа про зняття зборони було прямим наслідком добровільного продажу нерухомого майна, який відбувався за згодою та під контролем банку і ніяким чином не свідчив про виконання позичальником зобов`язання у повному обсязі. Добровільна/самостійна реалізація іпотекодавцем предмету іпотеки не є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки в розумінні ЗУ «Про іпотеку». Унаслідок списання банком заборгованості за кредитом за рахунок страхового резерву правовідносини між банком, як кредитором та боржником за кредитним договором не припиняються. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника, банк зобов`язаний продовжувати роботу щодо списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Станом на теперішній час рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2015 у справі № 638/8733/14 є чинним, не скасованим та не виконаним, державний виконавець вживає усі необхідні заходи направлені на примусове виконання рішення. Під час розгляду справи не були встановлені обставини, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або обставин, що засвідчують помилкове видання судом виконавчого листа, рішення суду, на підставі якого був виданий виконавчий лист не було скасовано чи змінено. Вважало, що позивачем не доведено, яку шкоду було завдано, якою протиправною поведінкою та який існує причинний зв`язок протиправності дій відповідача щодо спричинення матеріальної шкоди. Також позивачем не надано доказів, що саме з вини банку йому була заподіяна матеріальна шкода, тому і підстави для відшкодування банком моральної шкоди відсутні. Позивачем не наведено поважності причин для поновлення строку позовної давності для звернення до суду, оскільки нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Зазначило, що судом не враховано першу позовну вимогу в резолютивній частині рішення, що є суттєвим недоліком рішення, який може бути підставою для його перегляду в апеляційному порядку. Вважало, що клопотання про виклик свідків не мало жодного правового значення. Свідок не повинен мати юридичної заінтересованості у результатах розгляду справи, однак ті повноваження, які покладені на начальника філії, не можна ототожнювати з представництвом в суді інших працівників, які виконують лише представництво за довіреністю в рамках своєї вузької спеціалізації. Враховуючи можливі наслідки неявки в судове засідання свідка та умисне не направлення відповідного листа, є грубим порушенням судом норм процесуального права.

01 вересня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою та зазначив доводи позовної заяви.

28 листопада 2025 року від Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» надійшли письмові пояснення, в яких викладено доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» необхідно задовольнити, рішення та додаткове рішення суду – скасувати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.08.2008 між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №2538, відповідно до якого банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 197 460 доларів США на придбання трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 , з кінцевим терміном погашення заборгованості до 11.08.2028 (а.с.14-18 том 1).
В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 12.08.2008 між сторонами укладений іпотечний договір №3142, згідно умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на праві приватної власності.
Пунктом 6.6 цього договору передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання.
Так, за цим договором іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі цього договору або укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому чинним законодавством.
Після завершення позасудового врегулювання згідно п.6.6 цього договору іпотекодержатель втрачає право вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання (п.6.7 іпотечного договору) (а.с.22-26 том 1).
01.07.2010 між сторонами укладено додатковий договір № 1 до договору про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008, за умовами якого, зокрема, знизили розмір відсотків до 9% та збільшили строк дії договору до 11.08.2029, зменшили розмір щомісячного платежу (а.с.19-20 том 1).
19.12.2011 між сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №2538, за умовами якого сторони домовились про те, що термін погашення кредиту не пізніше 19.12.2011 (а.с.21 том 1).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2013 у справі № 2-10178/11 позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008 - задоволено, в рахунок погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008 в сумі 190 368,87 доларів США, що є еквівалентом 1 521 618,38 грн та витрат по сплаті судового збору в сумі 2832,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №3142 від 12.08.2008, а саме: квартиру, 3-х кімнатну, АДРЕСА_1 , житловою площею – 58,1 кв. м., загальною площею – 82,8 кв. м., що є власністю ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві, на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, визначеною на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, з наданням Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» права отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.29-31 том 1). 
25.09.2013 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив банк надати дозвіл йому добровільно реалізувати предмет іпотеки та внести усі грошові кошти, отримані від продажу квартири, в рахунок погашення заборгованості (а.с.82 том 1).
Відповідно до листів Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.11.2013, адресованих ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , банк повідомив, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 про намір придбати квартиру та заяв власника квартири ОСОБА_1 кредитним комітетом філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» за узгодженням з Центральним апаратом АТ «Ощадбанк» вартості реалізації майна, встановлено позитивне рішення щодо реалізації предмета іпотеки за іпотечним договором № 3142 від 12.08.2008, предметом договору є нерухоме майно, а саме: трикімнатної ізольованої квартири за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 82,8 кв. м. ОСОБА_1 в добровільному порядку, з метою направлення коштів від реалізації вказаного майна на погашення його кредитних зобов`язань згідно укладеного з ним Договору про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008. Також повідомлено, що вказаним рішенням філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» встановлено ціну реалізації вказаного вище предмета іпотеки, на рівні не менше ніж 754000,00 грн (а.с.62-65 том 1).
З витягу з протоколу № 182-7 від 21.11.2013 засідання кредитного комітету філії – Харківське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» вбачається, що відділом по роботі з проблемними активами пропонується провести реалізацію від імені власника майна. Перевагу рекомендується надавати варіанту задоволення банком своїх вимог шляхом продажу предмета іпотеки в добровільному порядку. При цьому, якщо суми коштів, отриманих від реалізації предмета застави, не вистачить для покриття вимог банку, подальше стягнення здійснюється в судовому порядку за рахунок іншого майна боржника. У випадку добровільної реалізації майна ОСОБА_1 буде підготовлено позов про стягнення заборгованості за рахунок іншого майна в солідарному порядку з позичальника та фінансового поручителя. Тобто в разі добровільної реалізації майна боржника, існує можливість стягнути решту суми не сплаченого кредиту в солідарному порядку з позичальника та фінансового поручителя за рахунок іншого майна в рамках виконавчого провадження. Таким спосіб реалізації майна є більш сприйнятливий для банку, оскільки будь-які зобов`язання передбачені порядком вказаним у ст.38 Закону України «Про іпотеку» та додатку 3 Положення не поширюється на пропонуємий правочин (а.с.69-70 том 1).
З листа Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 22.11.2013, адресоване приватному нотаріусу, вбачається, що у зв`язку з добровільною реалізацією заставленого майна, яке є предметом іпотечного договору № 3142 від 12.08.2008, згідно з договором купівлі-продажу, банк просив зняти заборону відчуження нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 та є предметом вказаного іпотечного договору, а також просив виключити записи стосовно заборони відчуження об`єктів нерухомого майна та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.66,141 том 1).
22.11.2013 за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 754 000,00 грн (а.с.27-28 том 1).
Матеріали справи містять копію квитанції № 52781920 від 22.11.2013 про сплату ОСОБА_1 781715,40 грн, еквівалент 97800,00 доларів США, в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 2538 від 12.08.2008 (а.с.61 том 1).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2015 року у справі № 638/8733/14-ц у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитом – відмовлено (а.с.36-40 том 1).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 березня 2015 року скасовано в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 . Позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 –задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12.08.2008 станом на 11.02.2014 в розмірі 106 134, 32 дол. США, з яких 92 568,87 дол. США - заборгованість по кредиту, 13 443,92 дол. США - 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту, 121,53 дол. США - 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні України становить 2 712 588,06 грн та 5481,00 грн судового збору, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.32-35 том 1).
На виконання вказаного судового рішення 24.09.2015 Дзержинським районним судом видано виконавчий лист (а.с.53-54 том 1). 
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22.05.2020 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова (а.с.55-56 том 1).
Як вбачається з листа Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 14.01.2022, постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28.02.2020 № 118 питання ІХ «Про списання за рахунок резерву безнадійної заборгованості за кредитними операціями фізичних осіб, що обліковуються на балансі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» списано заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008 (а.с.204 том 1). 
У витягу з додатку до постанови від 28.02.2020 № 118 вказаний ОСОБА_1 , кредитний договір № 2538 від 12.08.2008, залишок заборгованості за основним боргом 92 568,87, залишок заборгованості за процентами 0,00, залишок заборгованості за комісійними винагородами 0,00, код валюти 840 (а.с.206 том 1).
З виписки по рахунку ОСОБА_1 від 12.10.2023 вбачається, що 26.03.2020 списано прострочену заборгованість в розмірі 2587781,27 грн за рахунок резерву, згідно постанови правління АТ «Ощадбанк» № 118 від 28.02.2020 по кредитному договору № 2538 від 12.08.2008 ОСОБА_1 (а.с.228-229 том 1).
В судовому засіданні за клопотанням позивача судом були допитані свідки.
20.12.2021 в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_3 , який на час виникнення спірних правовідносин був керівником відділу по роботі з проблемними активами філії Харківське обласне управління АТ «Ощадний банк України». Свідок повідомив, що знайомий з позивачем ОСОБА_1 , який був клієнтом банку та з яким велись перемовини щодо врегулювання питання погашення кредитної заборгованості. У подальшому кредитним комітетом банку було прийнято рішення про надання згоди позичальнику та іпотекодавцю ОСОБА_1 на продаж предмету іпотеки – квартири, яка була предметом забезпечення по кредитному договору та належала йому на праві власності. Ціна продажу квартири була визначена сторонами заздалегідь із залученням незалежної оціночної компанії та була ринковою і становила 100 000,00 доларів США. Грошові кошти отримані ОСОБА_1 від продажу квартири в повному обсязі в сумі 100 000,00 доларів США були направлені на погашення кредитної заборгованості в день продажу квартири в 2013р. Оскільки отриманих від продажу квартири грошових коштів на погашення всієї заборгованості по кредитному договору не вистачило, банк наприкінці 2014р. звернувся до суду з позовом для стягнення залишку заборгованості. Свідок зазначив, що прощення заборгованості до ОСОБА_1 не застосовувалось. Проте, банк на протязі тривалого часу дійсно розглядав питання списання залишку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору та одночасно вживав заходи для стягнення цієї заборгованості. Свідок заперечував наявність окремої домовленості ОСОБА_1 з Харківською філією банка про добровільне врегулювання, однак повідомив суду, що наразі прийнято рішення про списання банком кредитної заборгованості по ОСОБА_1 . У той же час, свідок не зміг пояснити тривале невиконання судового рішення, яким було стягнуто залишок заборгованості з ОСОБА_1 та численні помилки уповноважених осіб банка при зверненні до виконавчої служби для стягнення цієї заборгованості. Крім того, свідок зазначив, що ще на початку 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року, була списана, про що прийнято відповідне рішення.
28.04.2025 допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , яка є начальником Харківської філії банку, надала пояснення, що знайома з позивачем ОСОБА_1 , який був клієнтом банку та з яким мала раніше спілкування, як часто свідок не пригадала. Обставини знайомства та суті розмов з ОСОБА_1 свідок також не пригадала. Однак, наголосила, що всі дії вчиняла в межах чинного законодавства та відповідно до внутрішніх положень банка, а деталі таких дій вона вже не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу. При цьому, вона є керівником філії та має велику завантаженість по роботі, безліч обов`язків і щоденні зустрічі, наради, тому не може пригадати обставини подій, які мали місце в далекому минулому. Водночас, свідок заперечувала будь-які домовленості про добровільне врегулювання між позивачем і відповідачем з приводу врегулювання кредитної заборгованості. Наголосила, що процедура прощення залишку заборгованості по кредитному договору щодо ОСОБА_1 банком застосована не була. Свідок зазначила, що особисто вона не підписувала будь-яких документів, в яких стороною був позивач.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині 2 статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Отже, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.
Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина 1 статті 36 Закону).
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина 2 статті 36 Закону).
Відповідно до частин 3, 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
За змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час укладення договору іпотеки якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі 
невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.
Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.
Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови 
іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.
Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.
Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.
Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.
Тобто, частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
Водночас, давши таке тлумачення згаданих норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на необхідність врахування при тлумаченні вказаних норм права принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.
Частина 3 статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина 4 статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання припиненим зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 року зі змінами та доповненнями до нього, що був укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2013 року кредитор втратив право у подальшому пред`являти вимоги до позичальника.
Разом з тим, за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» продавцем предмета іпотеки має бути лише іпотекодержатель.
Натомість договір купівлі-продажу квартири, що є предметом іпотеки, від 22 листопада 2013 року, укладений ОСОБА_1 як продавцем від власного імені. Будь-якої вказівки на те, що такий договір укладено на підставі та в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», його зміст не містить. 
Також у листах від 22 листопада 2013 року банком не вказано про намір продажу предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
Наведене не дає підстав вважати, що предмет іпотеки було відчужено іпотекодержателем у порядку позасудового звернення стягнення.
Будь-яких доказів того, що після продажу квартири банк погодився вважати зобов`язання за кредитним договором припиненими у зв`язку з погашенням заборгованості, відповідної довідки про повне погашення суми боргу, відсутність у кредитора претензій тощо ОСОБА_1 не надано.
Крім того, у червні 2014 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитом та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12.08.2008 станом на 11.02.2014 в розмірі 106 134, 32 дол. США, з яких 92 568,87 дол. США - заборгованість по кредиту, 13 443,92 дол. США - 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту, 121,53 дол. США - 3% річних за несвоєчасне повернення відсотків, що відповідно до офіційного курсу НБУ в гривні України становить 2 712 588,06 грн та 5481,00 грн судового збору, в іншій частині рішення суду залишено без змін.
Тобто, ОСОБА_1 усвідомлював наявність у нього невиконаних зобов`язань перед банком.
Отже, за таких обставин суд першої інстанції безпідставно застосував частину четверту статті 36 Закону України «Про іпотеку» до правовідносин у даній справі, згідно з якою, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, з огляду на те, що в даному випадку відбулось відчуження предмета іпотеки не іпотекодержателем, а іпотекодавцем, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки не було здійснено в позасудовому порядку у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
Доводи ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у справі № 638/8733/14-ц, при цьому обставини відчуження іпотечного майна мали місце і до ухвалення зазначеного судового рішення, яке є чинним та не скасованим.
Наявність між сторонами домовленості про те, що зобов`язання за кредитним договором припиняються після повернення позивачем грошових коштів, отриманих від продажу іпотечної квартири, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Посилання ОСОБА_1 на те, що на підставі п.п.6.6, 6.7 іпотечного договору іпотекодержатель втратив право вимоги, є безпідставними з огляду на встановлені судом обставини.

Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що банком списано за рахунок резерву безнадійну заборгованість, що є підставою для припинення вимог банку до позичальника, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з листа Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 14.01.2022, постановою правління АТ «Ощадбанк» від 28.02.2020 № 118 питання ІХ «Про списання за рахунок резерву безнадійної заборгованості за кредитними операціями фізичних осіб, що обліковуються на балансі філії – Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» списано заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 2538 від 12.08.2008. 
Правила припинення зобов`язання сформульовані у главі 50 ЦК України «Припинення зобов`язання». 
Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). 
Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). 
Отже, припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання. Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання. 
Оскільки у статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання (або частина з них) вважаються припиненими. 
Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. 
Аналіз статті 605 ЦК України свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом прощення боргу втілюється в односторонньому правочині, хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу (постанови Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 761/10758/17, від 07 грудня 2022 року у справі № 607/17164/19, від 05 червня 2024 року у справі № 757/46491/18-ц, на які посилався заявник у касаційній скарзі). 
Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2022 року у справі № 715/162/20 (провадження № 61-20670св21), на яку також містяться посилання у касаційній скарзі, зазначив, що прощення (анулювання) боргу - це односторонній правочин, який вчиняє кредитор та який не потребує дій на його виконання. Під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. Правочин, спрямований на припинення зобов`язання прощенням боргу, треба вважати вчиненим у момент отримання боржником письмової заяви кредитора про прощення боргу. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції також послався на те, що зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором перед Публічним акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» є припиненими, оскільки кредитор списав заборгованість позичальника.
Між тим, за своєю суттю прощений кредитний борг є додатковим благом особи лише у разі відсутності в банку будь-якої правової підстави вимагати його стягнення в майбутньому, тобто припинення між сторонами кредитних відносин, взятих на себе взаємними зобов`язаннями. 
Поняття «прощення боргу», як воно вжито у статті 605 ЦК України, не тотожне поняттю «списання безнадійної заборгованості». Списання банком безнадійної заборгованості боржника є категорією бухгалтерського обліку та не звільняє боржника від зобов`язання. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника, оскільки банк зобов`язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. 
Зазначених правових висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 29 травня 2018 року у справі № 921/165/16-г/7, від 18 червня 2019 року у справі № 902/1156/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 466/3581/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 405/9058/19, від 01 червня 2022 року у справі № 438/350/17, від 29 червня 2022 року у справі № 0907/2-5003/2011. 
Отже, списання заборгованості не є автоматично прощенням боргу. Це різні поняття, що мають різні правові та облікові наслідки. 
Списання заборгованості (Write-off) є внутрішньою бухгалтерською процедурою кредитора, коли він визнає, що стягнення боргу є малоймовірним або неможливим (наприклад, минув термін позовної давності, або у боржника відсутнє майно). Незважаючи на списання з балансу кредитора, юридичне зобов`язання боржника сплатити борг не зникає. Кредитор все ще має право вимагати його погашення, наприклад, через суд (якщо не минула позовна давність). 
Документами бухгалтерського характеру, що підтверджують облікове списання заборгованості, є, зокрема, акт інвентаризації дебіторської заборгованості, акт (довідка) про списання заборгованості, наказ (розпорядження) керівника про списання заборгованості, бухгалтерська довідка (меморіальний ордер) та відповідні записи у бухгалтерських регістрах і фінансовій звітності тощо. Таке списання не є прощенням боргу в розумінні статті 605 ЦК України, якщо кредитор не виявив волі відмовитися від права вимоги перед боржником. 
Натомість прощення боргу (Debt Forgiveness / Waiver) - це добровільна, свідома дія кредитора, спрямована на повне або часткове анулювання (припинення) зобов`язання боржника, яка зазвичай оформлюється шляхом укладення відповідного договору або надсилання кредитором боржнику повідомлення про прощення боргу, і боржник має бути поінформований про це. Після прощення боргу юридичне зобов`язання боржника повністю припиняється, і кредитор втрачає право вимагати його сплати. Для боржника сума прощеного боргу зазвичай вважається доходом і може оподатковуватися. 
Отже, хоча обидва терміни пов`язані з нездатністю або небажанням кредитора отримати кошти, лише прощення боргу означає його остаточне анулювання для боржника. Якщо кредитор списав (простив) заборгованість, то згідно зі статтями 598, 605 ЦК України відповідне зобов`язання вважається припиненим, а кредитор втрачає право вимоги в цій частині та не може надалі звертатися до суду про її стягнення. Разом із тим, якщо списання мало лише бухгалтерський (обліковий) характер без волевиявлення на прощення боргу, зобов`язання не припиняється, і кредитор зберігає право на звернення до суду. 
Наказом Міністерства фінансів України № 77 від 01.02.2018 затверджено три узагальнюючі податкові консультації з деяких питань оподаткування податком на прибуток підприємств та податком на доходи фізичних осіб банківського сектору, зокрема, щодо списання банком кредиту, виданого банком боржнику, як фінансового активу банку (щодо застосування положень пп. «д» пп. 164.2.17 ПКУ). 
Так, консультація визначає, що списання банком у бухгалтерському обліку кредиту, виданого банком боржнику, як фінансового активу банку, не є прощенням боргу, та сума такої списаної банком заборгованості не включається до оподатковуваного доходу боржника для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб.
Матеріали справи не свідчать про те, що списавши прострочену заборгованість за рахунок резерву мало місце реальне прощення боргу (відмова від права вимоги) у розумінні статті 605 ЦК України, в даному випадку йшлося лише про облікове (бухгалтерське) списання, яке не припиняє цивільно-правового зобов`язання. 
Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про припинення зобов`язання позивача перед відповідачем у зв`язку зі списанням заборгованості.
За таких обставин, матеріали справи не свідчать та позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів відсутності у нього заборгованості за кредитним договором №2538 від 12.08.2008.
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2538 від 12.08.2008 зі змінами та доповненнями до нього.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист та стягнення моральної шкоди є похідними вимогами від визнання припиненим зобов`язання, тому вони також задоволенню не підлягають.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» суми завданої матеріальної шкоди у розмірі 2990025,97 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Звертаючись до суду з даною вимогою ОСОБА_1 посилався на те, що він має право вимагати стягнення з відповідача належного розміру відшкодування, що дорівнює сумі безпідставно стягнутих з нього грошових коштів через неправильне застосування державою норм матеріального права та непослідовних, непрозорих та суперечливих дій посадових осіб банку. У зв`язку з цим, сума відшкодування завданих йому матеріальних збитків складає 2 990 025,97 грн та підтверджується постановами державного виконавця від 20.05.2020. 
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Зі змісту постанов державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22.05.2020 та 28.05.2020 у виконавчому провадженні № 62162126 вбачається, що відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова, стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 271806,90 грн, визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 150,00 грн та накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми боргу 2990025,97 грн (а.с.55-60 том 1).
При цьому, постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12.02.2021 виконавчий лист № 638/8733/14-ц виданий 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова, повернуто стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи відповідно до Закону щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, у виконавчому провадженні № 62162126 боржником ОСОБА_1 не було сплачено жодних грошових коштів на виконання виконавчого листа № 638/8733/14-ц виданого 24.09.2015 Дзержинським районним судом м. Харкова.
При цьому колегія суддів зазначає, що в рамках примусового виконання судового рішення щодо стягнення заборгованості, таке стягнення не може вважатися збитками.
Інших доказів щодо спричинення ОСОБА_1 збитків у розмірі 2990025,97 грн, які відповідач, на думку позивача, має відшкодувати не надано.
Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 не довів завдання йому збитків, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги.
Зі змісту клопотання АТ «Ощадбанк» не вбачається наявність ознак порушення законодавства України ОСОБА_1 , які б були підставами для постановлення щодо нього окремої ухвали.
За таких обставин рішення та додаткове рішення суду підлягають скасуванню, а апеляційні скарги задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційних скарг в розмірі 18 287,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк».
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 23 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 04 березня 2026 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» про припинення зобов`язання, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та стягнення завданих збитків - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 18 287,40 грн за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований 

В.Б. Яцина