Справа № 635/6176/21
Провадження по справі № 2/635/761/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючої судді Березовської І.В.,
за участю представника позивача Крячка О.В.,
секретар судового засідання – Гончарова К.Д.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Український інститут по проектуванню 
нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект»,
представник позивача – Крячко Олег Володимирович, 
відповідач – ОСОБА_1 ,
представник відповідача – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» до  ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» про визнання недійсними пунктів договору позики,
в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» звернулося до суду з позовом, в якому в остаточних вимогах просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь неустойку в розмірі 168302,00 гривень за договором безвідсоткової цільової позики № 235 ЦП від 11 серпня 2017 року, а також судові витрати. 
Позов мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 працювала в Харківській філії Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект». Під час перебування у трудових відносинах між позивачем та відповідачем був укладений договір безвідсоткової цільової позики № 235 ЦП від 11 серпня 2017 року. Згідно п.1.1, 1.2 договору позики Акціонерне товариство «Укрнафтохімпроект» (позикодавець) зобов`язується передати ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти (безвідсоткову цільову позику), а остання зобов`язується використати її за цільовим призначенням і повернути таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) у порядку та на умовах, визначених цим договором. У зв`язку з тим, що між сторонами за даним договором встановлені взаємовідносини у відповідності до безстрокового трудового договору, позика позичальнику надається на безвідсотковій основі. За п.п. 3.1,3.2 договору позики сума позики становить 180000,00 гривень. За даним договором позики розмір процентів становить 0%. Відповідно до п. 4.3 договору позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту перерахування грошових коштів, що підтверджується банківською випискою. Позика була перерахована позичальнику 15 серпня 2017 року згідно платіжного доручення № 1259. За п.п. 5.1, 5.3 договору позики строк надання позики позичальнику становить 60 місяців з моменту надання позики позикодавцем та оформлення в порядку, передбаченому п.4.3 даного договору. Остаточною датою повернення позики є 31 грудня 2022 року. Згідно п. 6.2 договору позики позика повертається шляхом щомісячних відрахувань 3000,00 гривень за рахунок заробітної плати позичальника на користь позикодавця, починаючи з наступного місяця після дати передання грошових коштів позикодавцем. Позивач зазначає, що позика надавалася на безвідсотковій основі, виходячи з трудових відносин між сторонами. При цьому сторони спеціально обумовили в п. 8.1.3 договору позики, що позичальник зобов`язується не розривати безстроковий трудовий договір, укладений з позикодавцем протягом 7 років від строку, вказаного п. 5.3 даного договору, та погоджується з тим, що надана позика спрямована на збереження кадрів та утримання особливо цінних працівників позикодавця. У випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням протягом 7 років від строку, вказаного в п. 5.3 даного договору, останній сплачує позикодавцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з дати перерахування позики, від загальної суми позики. Пунктом 8.1.2 договору позики сторони також обумовили, що у випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням до моменту повернення всієї суми позики, наданої позичальникові відповідно до цього договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф в розмірі 2,5% від суми неповернутої позики та сплатити неустойку, розраховану відповідно до п. 8.1.3 цього договору. Таким чином, умовою надання позики без нарахування відсотків за користування нею було для відповідача як позичальника не розривати безстроковий трудовий договір на протязі певного строку. За порушення цієї умови сторони передбачили відповідальність у вигляді неустойки. Однак відповідач в порушення даної домовленості вирішила звільнитися, про що надіслала заяву, датовану 27 липня 2020 року, а починаючи з 10 серпня 2020 року перестала виходити на роботу. Внаслідок цього після тривалого листування відповідача було звільнено з 15 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі наказу № 117К від 15 жовтня 2020 року. Про необхідність сплатити неустойку ОСОБА_1 була повідомлена ще до звільнення, оскільки разом із головним бухгалтером позивача підписала розрахунок пені станом на 28 липня 2020 року. Однак свій обов`язок ОСОБА_1 , незважаючи на письмову вимогу не виконала, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 серпня 2021 року позовну заяву Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» до  ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики залишено без руху. 
07 вересня 2021 року позивачем усунуті недоліки, визначені ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 серпня 2021 року.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
22 жовтня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги діє представник- - адвокат Чумак Р.В., до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект», в якій ОСОБА_1 просить визнати недійсними п.п. 8.1.2, 8.1.3 договору безготівкової цільової позики № 25 ЦП від 11 серпня 2017 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством «Укрнафтохімпроект». 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала в Харківській філії Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» на посаді головного інженера проекту з 31 березня 2014 року. 11 серпня 2017 року між Акціонерним товариством «Укрнафтохімпроект» та ОСОБА_1 було укладено договір безготівкової цільової позики № 235 ЦП у розмірі 180000,00 гривень. Відповідно до п. 6.2 договору позика повертається шляхом щомісячних відрахувань в розмірі 3000,00 гривень, починаючи з наступного місяця після дати передання грошових коштів позикодавцем. В момент підписання договору позики фінансова ситуація на підприємстві була стабільною. Проте згодом вона погіршилась: заробітна плата зменшилась, почалися затримки виплати заробітної плати. Співробітники підприємства почали масово звільнятися. В кінці липня 2020 року у зв`язку з вищенаведеними обставинами ОСОБА_1 вирішила звільнитися, про що поставила до відома керівництво в особі директора Харківської філії Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект». При спробі особисто передати заяву на звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 отримала відмову в прийнятті заяви без пояснення причин та була змушена направити вказану заяву АТ «Укрпошта». У свою чергу 20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Харківської філії Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» від 15 жовтня 2020 року про своє звільнення з 15 жовтня 2020 року з посади головного інженера за власним бажанням згідно п. 38 КЗпП України. Викладені вище обставини є предметом справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» про зміну формулювання звільнення. Позивач зазначає, що заяву про звільнення за власним бажанням вона не подавала. Реальним наміром відповідача для умисного зазначення як підстави звільнення за власним бажанням є стягнення з неї штрафних санкцій за договором безготівкової цільової позики. Так, п. 8.1.2 договору зазначено, що у випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням до моменту повернення всієї суми позики, наданої позичальникові відповідно до цього договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф в розмірі 2,5% від суми неповернутої позики та сплатити неустойку, розраховану відповідно до п. 8.1.3 цього договору. Згідно п. 8.1.3 договору у випадку звільнення позичальника за власним бажанням протягом 7 років від строку, вказаного у п. 5.3 даного договору, останній сплачує неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період з дати перерахування позики, від загальної суми позики. Позивач вважає, що оскаржувані пункти договору фактично обмежують її право на вільний вибір праці шляхом можливості накладання на працівника неспівмірних фінансових санкцій за звільнення з роботи протягом значного строку навіть за умови повного погашення заборгованості. Пункти 8.1.2, 8.1.3 договору обмежують можливість позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, а тому є нікчемними. Оскільки оскаржувані пункти договору містять ознаки примушення до праці та примусову працю, обмежують можливість фізичної особи мати не заборонені законом права, вони мають бути визнані судом недійсними. 
22 жовтня 2021 року від представник позивача - адвоката Чумака Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить в позові відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_1 позивачу не завдано жодних збитків. Заявлений позивачем розмір неустойки не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також є неспівмірним як розміру позики, так і розміру непогашеної частини позики. Пункти 8.1.2, 8.1.3 договору містять ознаки примушення до праці та примусову працю, а також обмежують можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки. Крім того, майновий стан та фінансова спроможність відповідача не дають їй можливості сплачувати неустойку такого розміру.
03 листопада 2021 року від Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказав на те, що даний договір був укладений не в межах трудових відносин між сторонами, а в порядку цивільних правовідносин, його сторони є рівними суб`єктами таких відносин, що узгодили умови договору без примусу та в своїх інтересах. Виходячи із принципу свободи договору, встановленого ст. 627 ЦК України, сторони визначили умови договору. Відповідач не довела, що позивач при цьому зловживав своїми правами або примусив її вчинити правочин за межами її цивільної дієздатності, або даний правочин вчинений нею під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Навпаки, даний договір був вигідний відповідачу, оскільки вона отримала 180000,00 гривень з вимогою погасити дану суму в розстрочку на протязі 60 місяців і без відсотків. Оскільки відповідач була для позивача цінним працівником, то для позивача головний інтерес в договору позики представляла домовленість про те, щоб відповідач продовжував працювати на підприємстві. Відповідач була обізнана про це і погодилася на те, що у неї виникли обов`язки погасити позику в строк, не звільнятися з підприємства на протязі певного часу. Але відповідач порушила цей обов`язок і припинила трудові відносини між сторонами за своєю ініціативою до спливу встановленого строку. Ніхто не змушував відповідача до примусової праці. Навпаки, відповідач, вже будучи працівником, уклала вигідний для себе цивільно-правовий договір позики і добровільно узгодила свою відповідальність у вигляді неустойки за припинення трудових відносин з позивачем до спливу обумовленого сторонами строку. Дані правовідносини не відповідають критеріям примусової праці, що наведені відповідачем у відзиві. Отримавши усі вигоди від укладеного договору, відповідач бажає тепер ухилитись від відповідальності за порушення своїх обов`язків перед позивачем, який надав відповідачу пільгову позику лише на тій умові, що відповідач як особливо цінний працівник продовжує працювати на підприємстві. Втративши такого працівника, позивач змушений був нести збитки у вигляді втраченої вигоди, штрафних санкцій за недотримання строків виконання договорів із замовниками, витрати на пошук та навчання нових спеціалістів, внаслідок чого, не міг здійснювати належним чином підприємницьку діяльність. В той же час відповідач не довела, що розмір заявленої неустойки значно перевищує розмір відсотків, які б вона повинна була сплатити за користування банківським кредитом, а тому не довела, що розмір неустойки є неспівмірним. Тому доводи відповідача про те, що неустойка нібито є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та не відповідає вимогам справедливості, добросовісності та розумності нічим не підкріплені, не відповідають обставинам справи і є суто суб`єктивним припущенням, яке не може бути покладеним в основу рішення суду. 
08 листопада 2021 року представник позивача - адвокат Чумак Р.В. надав заперечення на відповідь на відзив, в яких заначив, що твердження позивача про те, що договір позики був укладений не в межах трудових відносин між сторонами, а в порядку цивільних відносин не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, п.п. 8.1.2, 8.1.3 договору безпосередньо стосується трудових правовідносин між сторонами. Таким чином, позивач вводить суд в оману щодо правовідносин, які регулюють даний договір. Що стосується неустойки, то її розмір більше ніж в 5 разів перевищує розмір непогашеної позики, що свідчить про зловживання позивачем своїми правами. Доводи позивача про те, що відповідач нібито отримавши всі вигоди від договору позики, вирішила ухилитись від відповідальності не є слушними, оскільки звільнення ОСОБА_1 було обумовлено погіршенням фінансової ситуації на підприємстві, зменшенням розміру заробітної плати та систематичними затримками при її виплаті. Крім того, позивачем не надано доказів понесення будь-яких збитків, зокрема, упущеної вигоди, штрафних санкцій тощо. Щодо доводів позивача про те, що умови надання позивачем позики є більш вигідними ніж отримання кредиту банком, то позивач взагалі не має статусу фінансової установи, а тому не мав права встановлювати в договорі проценти. Про обмеження відповідача у можливостях мати цивільні права та обов`язки свідчить подання позивачем позову і є доказом того, що укладений договір обмежував та обмежує права позивача вільно реалізовувати своє право на працю. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» про визнання недійсним пунктів договору позики. Об`єднано в одне провадження вимоги за первісним та зустрічним позовами у даній справі для їх спільного розгляду. 
08 грудня 2021 року Акціонерне товариство «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» надав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом нічим не обґрунтував своє твердження про те, що умови п. 8.1.2 та 8.1.3 договору позики нібито обмежують її можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки. Сторони врегулювали свої відносини умовами договору позики, встановивши не обмеження прав позивача як фізичної особи, а конкретну відповідальність за порушення договору. Так, договір ніяким чином не заперечує права позивача на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру. Однак, якщо позивач посилається на ч.1 ст. 27 ЦК України, необхідно зазначити, що цією нормою встановлюється правило, за яким правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Під цим правилом розуміється обмеження саме цивільної правоздатності особи Проте право ОСОБА_1 на вибір та зміну роду занять не заперечується, тобто цивільна правоздатність її не обмежена договором позики. Якщо оспорені положення договору позики на думку позивача є нікчемними, то в силу положень ч.2 ст. 215 ЦК України не мають визнаватися недійсними, а тому для задоволення позову на підставі цієї норми немає ніяких підстав. Якщо ж ці положення не є нікчемними, а є оспорюваними (ч.3 ст. 215 ЦК України), то ч.1 ст. 27 ЦК України не має для даної справи жодного значення. В конкретному спорі між сторонами не настали обставини, передбачені п. 8.1.3 договору позики, оскільки позивач звільнилася до настання строку, встановленого п. 5.3 договору, та до погашення повної суми позики. Ситуація між сторонами передбачена п. 8.1.2 договору позики, а розмір неустойки за таке порушення зазначений в п. 8.1.3 договору. Тому положення п. 8.1.3 договору позики щодо того, що у випадку звільнення позичальника за власним бажанням протягом 7 років від строку, вказаного к п. 5.3 договору, останній сплачує неустойку у визначеному розмірі, не мають жодного значення, оскільки вони не реалізовані і їх правові наслідки ніколи не настануть. Відповідач звертає увагу на те, що п. 8.1.2 договору не містить ніякого мінімального строку взагалі, а прив`язує вимогу відпрацювати лише до моменту повернення позики. Такі положення п. 8.1.2 договору позики щодо обов`язку відпрацювати до моменту повернення всієї суми позики не можуть бути визнані неспівмірними, оскільки строк праці залежить виключно від волі позивача, який міг повернути позику та звільнитися в будь-який момент. Технічно розмір та порядок розрахунку неустойки за порушення, передбачене п. 8.1.2, тобто за звільнення до погашення позики, встановлені в п. 8.1.3 договору позики. Тим не менш можливо, що п. 8.1.3 договору позики дійсно визначає занадто тривалий термін для відпрацювання в 7 років від строку, вказаного в п. 5.3 договору позики, впродовж якого може бути застосована встановлена сторонами неустойка. Однак, за ч.1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тому навіть можлива недійсність тієї частини п. 8.1.3 договору позики, в якій викладена вимога відпрацювати 7 років від строку, вказаного у п 5.3 договору, ніяк не впливає на дійсність тієї частини п. 8.1.3 договору позики, в якій викладено спосіб розрахунку пені. Крім того відповідач зазначив, що із змісту зустрічної позовної заяви не зрозуміло, які з вимог ст. 203 ЦК України, порушено при укладанні спірних положень договору, що тягне їх недійсність. Виходячи із принципу свободи договору. встановленого ст. 627 ЦК України, сторони визначили умови договору. Ніхто при цьому не змушував позивача до примусової праці і договір позики таких положень не містить. Позивач добровільно узгодила свою відповідальність у вигляді неустойки за припинення трудових відносин з відповідачем до сплину обумовленого сторонами строку. Позивач не працювала безоплатно, виключно з метою погасити борг. Якщо ОСОБА_1 вважала, що її примушують працювати проти її волі, вона мала можливість звернутися до відповідних державних органів, але вона цього не зробила, хоча не перебувала під тиском, загрозою життя чи здоров`я, не була позбавлена волі. Відтак, дані правовідносини не відповідають критеріям примусової праці, що наведені позивачем.
22 грудня 2021 року від представника позивача за зустрічним позовом – адвоката Чумака Р.В. надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він зазначив, що твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що договір не містить ознак примусу, не підтверджуються умовами договору. Так, ознаки примусової праці полягають у тому, що п.п. 8.1.2, 8.1.3 укладеного договору примушують працювати позивача за зустрічним позовом під загрозою того, що у випадку звільнення з роботи до неї будуть застосовані фінансові санкції незалежно від того чи сплачує вона належні з неї платежі за укладеним договором чи ні; розмір фінансових санкцій, що можуть бути стягнені на підставі оскаржуваних пунктів договору приблизно дорівнює сумі, яка була надана ОСОБА_1 у борг, оскільки санкції розраховуються від усієї суми позики та до дня видачі наказу про звільнення; можливість застосування таких санкцій, навіть при повному поверненні позики, можливе протягом 7 років після 31 грудня 2022 року. Тобто, за умовами оспорюваного договору позивач не могла звільнитися без ризику накладання суттєвих фінансових санкцій з боку підприємства до 31 грудня 2029 року. Очевидним є те, що наслідки застосування штрафних санкцій вочевидь більш вигідні підприємству, ніж належне виконання такого зобов`язання. Щодо порушень ч.1 ст. 27 ЦК України, то оскаржувані пункти договору фактично обмежують право на вільний вибір праці шляхом можливості накладання на працівника неспівмірних фінансових санкцій за звільнення з роботи протягом значного терміну навіть за умови повного погашення заборгованості. Відтак, ці обставини накладають на ОСОБА_1 несправедливий тягар, оскільки за такими умовами договору вона повинна працювати до 31 грудня 2029 року або сплатити неустойку. Щодо неспівмірності заявленої неустойки представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що відповідачу не заподіяно жодних збитків. Заявлений відповідачем розмір неустойки не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Розмір неустойки, що може бути стягнений на підставі оспорюваних пунктів договору приблизно дорівнює сумі, яка була надана ОСОБА_1 у борг, та перевищує розмір непогашеної позики більше ніж у 5 разів. 
30 грудня 2021 року від Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в яких відповідач зазначив, що позивач повторює зміст зустрічного позову, відзив на який вже надавався. Крім того, позивач ніяк не спростовує інші доводи відзиву. 
Розпорядженням Голови Верховного Суду від 08 березня 2022 року №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Харківського районного суду Харківської області та визначено територіальну підсудність справ цього суду Полтавському районному суду Полтавської області.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2022 року справа прийнята до провадження судді Кіндяк І.С.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2023 року справу передано до Харківського районного суду Харківської області за територіальною підсудністю.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 квітня 2023 року, справу передано в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Березовської І.В.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2023 року справу прийнято до провадження судді Березовської І.В.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача – адвоката Чумака Р.В. про витребування доказів відмовлено. 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду.
Представник позивача Крячко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. 
Відповідач ОСОБА_1 та її представник Чумак Р.В. у судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечував.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
ОСОБА_1 працювала в Харківській філії Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» на посаді головного інженера з 01 квітня 2014 року, що підтверджується наказом Акціонерного товариства «Укрнафтохімпроект» № 39К від 31 березня 2014 року. 
11 серпня 2017 року між ПАТ «Укрнафтохімпроект», та ОСОБА_1 укладено договір безвідсоткової цільової позики № 235 ЦП, за умовами якого:
п.п. 1.1, 1.2 ПАТ «Укрнафтохімпроект» (позикодавець) зобов`язується передати ОСОБА_1 (позичальнику) грошові кошти (безвідсоткову цільову позику), а остання зобов`язується використати її за цільовим призначенням і повернути таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) у порядку та на умовах , визначених цим договором. У зв`язку з тим, що між сторонами за даним договором встановлені взаємовідносини у відповідності до безстрокового трудового договору, позика позичальнику надається на безвідсотковій основі; 
п.п. 3.1,3.2 сума позики за даним договором становить 180000,00 гривень. За даним договором позики розмір процентів становить 0%;
п. 4.3 позика вважається наданою позикодавцем позичальнику з моменту перерахування грошових коштів, що підтверджується банківською випискою;
п.п. 5.1, 5.3 строк надання позики позичальнику становить 60 місяців з моменту надання позики позикодавцем та оформлення в порядку, передбаченому п.4.3 даного договору. Остаточною датою повернення позики є 31 грудня 2022 року;
п. 6.2 позика повертається (погашається) шляхом щомісячних відрахувань 3000,00 гривень в рахунок заробітної плати позичальника на користь позикодавця, починаючи з наступного місяця після дати передання грошових коштів позикодавцем;
п. 8.1.2 у випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням до моменту повернення всієї суми позики, наданої позичальникові відповідно до цього договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф в розмірі 2,5% від суми неповернутої позики та сплатити неустойку, розраховану відповідно до п. 8.1.3 цього договору;
п. 8.1.3 позичальник зобов`язується не розривати безстроковий трудовий договір, укладений з позикодавцем протягом 7 років від строку, вказаного п. 5.3 даного договору, та погоджується з тим, що надана позика спрямована на збереження кадрів та утримання особливо цінних працівників позикодавця. У випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням протягом 7 років від строку, вказаного в п. 5.3 даного договору, останній сплачує позикодавцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з дати перерахування позики, від загальної суми позики. 
15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням згідно п. 38 КЗпП України що підтверджується наказом АТ «Укрнафтохімпроект» № 117К від 15 жовтня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням».
Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина 2 статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що при задоволенні позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 334/7687/21 (провадження № 61-10300св22)).
Відповідно до частини 1 статті 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним.
Зі змісту оспорюваних умов договору вбачається, що позичальник у випадку звільнення з роботи за власним бажанням до моменту повернення всієї суми позики, наданої йому відповідно до цього договору, повинен сплатити позикодавцю штраф в розмірі 2,5% від суми неповернутої позики та сплатити неустойку, розраховану відповідно до п. 8.1.3 цього договору; позичальник зобов`язується не розривати безстроковий трудовий договір, укладений з позикодавцем протягом 7 років від строку, вказаного п. 5.3 даного договору, та погоджується з тим, що надана позика спрямована на збереження кадрів та утримання особливо цінних працівників позикодавця. У випадку звільнення позичальника з роботи за власним бажанням протягом 7 років від строку, вказаного в п. 5.3 даного договору, останній сплачує позикодавцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з дати перерахування позики, від загальної суми позики.
Отже, фактично вказаними положеннями договору встановлено обмеження права позичальника на вільний вибір праці та припинення трудових відносин за власним бажанням через ризик настання надмірних негативних наслідків. 
Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
За частиною 1 статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.
Частиною 4 статті 22 КЗпП України встановлено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Статтею 38 КЗпП України працівнику гарантовано право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням.
Таким чином, право працівника на звільнення за власним бажанням є гарантованим законом та не може бути обмеженим умовами цивільно-правового договору.
Суд звертає увагу, що свобода договору, передбачена статтею 627 ЦК України, не є абсолютною та обмежується вимогами закону, принципами розумності, добросовісності та справедливості. 
Умови договору, які зобов`язують працівника не розривати безстроковий трудовий договір, пов`язують реалізацію права на припинення трудових відносин із застосуванням штрафних санкцій, фактично ставлять можливість особи вільно розпоряджатися своєю працею у залежність від виконання грошового зобов`язання та суперечать конституційним гарантіям свободи праці, обмежують цивільна права та створюють неправомірний механізм примусу до продовження трудових відносин.
Суд також враховує, що оспорювана умова договору позики зобов`язує позичальника не розривати безстроковий трудовий договір не лише до моменту виконання грошового зобов`язання, а й протягом семи років після погашення позики, тобто навіть після припинення грошового зобов`язання позичальника перед позикодавцем.
Таке обмеження не має жодного правового зв`язку із забезпеченням виконання договору позики, є очевидно надмірним, непропорційним та спрямованим виключно на обмеження свободи працівника у сфері трудових правовідносин.
Оспорювані умови договору фактично суперечать основоположним принципам трудового законодавства та ст. 43 Конституції України.
Крім того, суд враховує, що відповідно до правової природи неустойки, визначеної статтею 549 ЦК України, неустойка є способом забезпечення виконання зобов`язання і не може бути спрямована на спонукання особи від відмови від реалізації гарантованого законом права.
Тому неустойка, встановлена за реалізацію працівником права на звільнення, не є способом забезпечення виконання зобов`язання, а фактично є формою майнового покарання за реалізацію особою свої конституційних та трудових прав.
Отже, умови договору позики, визначені п.п. 8.1.2, 8.1.3, які накладають на позичальника штраф у разі звільнення за власним бажання до моменту повернення всієї суми позики та зобов`язують працівника не розривати безстроковий трудовий договір протягом 7 років з моменту повернення позики, а також у разі звільнення позичальника протягом семі років з моменту погашення позики, сплатити неустойку є такими, що суперечать ст. 43 Конституції України, обмежують можливість особи мати не заборонені законом цивільні права, а тому є нікчемними. 
Оскільки нікчемність спірних умов договору позики прямо встановлена законом, такі умови не створюють юридичних наслідків, тобто, не «породжують» (змінюють чи припиняють) цивільних прав та обов`язків. 
За вказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» до  ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.
Також не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» про визнання умов договору позики недійсними, оскільки визнання недійсними окремих нікчемних пунктів правочину не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. 
В силу дії статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові - на позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 2, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» до  ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню нафтопереробних і нафтохімічних підприємств «Укрнафтохімпроект» про визнання недійсними пунктів договору позики – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Березовська