ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"22" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/551/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/551/26

За позовом: Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1; код ЄДРПОУ 01125666)
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1/1; код ЄДРПОУ 44999993)
Про стягнення 1794555,00 грн.

За зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1/1; код ЄДРПОУ 44999993)
До Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1; код ЄДРПОУ 01125666)
Про визнання недійсними пунктів договору

Від первісного позивача (відповідача за зустрічним позовом): Пахомов К.Ю., самопредставництво 
Від первісного відповідача (позивача за зустрічним позовом): Зубрицький О.О., ордер

Встановив: Державне підприємство “Одеський морський торговельний порт” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” про стягнення заборгованості у розмірі 1794555,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2026р. прийнято позовну заяву Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” до розгляду та відкрито провадження у справі №916/551/26. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "16" березня 2026 р. о 11:30. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачу відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 16.03.2026р. о 11:30.
09.03.2026р. до суду представником первісного відповідача надано клопотання про витребування доказів. 
09.03.2026р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” було подано зустрічну позовну заяву до Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” про визнання недійсним пункту 2.4 та визнання недійсним пункту 2.5 договору № КД-22421 від 10.03.2025 про надання послуг публічного зберігання, укладеного між Державним підприємством “Одеський морський торговельний порт” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.03.2026р. зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, подану по справі №916/551/26 залишено без руху. Товариству з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” постановлено усунути недоліки позовної заяви, які визначено судом в ухвалі суду, а саме надати: попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести, у зв`язку із розглядом справи та докази сплати судового збору у розмірі 5324,80 грн.
У судовому засіданні 16.03.2026р. судом залишено клопотання первісного відповідача від 09.03.2026р. про витребування доказів без задоволення та зазначено, що відповідно до п.4 ч.2 ст. 81 ГПК України, заявник повинен надати суду докази самостійного звернення за запитуваними документами до позивача, виконуючи свої процесуальні зобов`язання, однак, відповідні докази самостійного звернення до позивача - відсутні.
16.03.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 30.03.2026р. о 12:00, із викликом учасників справи в судове засідання. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.03.2026р. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” про підготовче засідання, яке відбудеться "30" березня 2026 р. о 12:00. 
23.03.2026.р до суду представником Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” надано документи та пояснення, на виконання вимог ухвали суду від 12.03.2026р. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.03.2026р. прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №916/551/26. Запропоновано Державному підприємству “Одеський морський торговельний порт” підготувати та надати до суду і одночасно надіслати зустрічному позивачу відзив на зустрічний позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду.
30.03.2026р. до суду надійшло клопотання від представника первісного відповідача про відкладення розгляду справи. 
На задоволення клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, 30.03.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 27.04.2026р. о 12:00, із викликом учасників справи в судове засідання. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області 30.03.2026р. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” про підготовче засідання, яке відбудеться "27" квітня 2026 р. о 12:00. 
09.04.2026р. зустрічним відповідачем було надано відзив
27.04.2026р. до суду представником Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” надано клопотання про витребування доказів.
27.04.2026р. зустрічним позивачем надано доповнення до зустрічного позову. 
27.04.2026р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 06.05.2026р. о 13:30, із викликом учасників справи в судове засідання.
06.05.2026р. до суду зустрічним позивачем надано відповідь на відзив.
06.05.2026р. до суду представником Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” надано додаткові пояснення до клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2026р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” про витребування доказів задоволено частково. Витребувано від Фонду державного майна України письмову інформацію щодо проведених Фондом державного майна України заходів/перевірки державного нерухомого майна, яке знаходиться на балансі Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”, та було передано Товариству з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” за Договором № КД-22421 про надання послуг публічного зберігання від 10.03.2025р. за час дії такого Договору, з наданням до суду належним чином засвічених копій Акту/Звіту за результатами такої перевірки, в разі їх оформлення. Витребувано від Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” письмову інформацію щодо проведених Фондом державного майна України заходів/перевірки державного нерухомого майна, яке знаходиться на балансі Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт”, та було передано Товариству з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” за Договором № КД-22421 про надання послуг публічного зберігання від 10.03.2025р. за час дії такого Договору, з наданням до суду належним чином засвічених копій Акту/Звіту за результатами такої перевірки, в разі їх оформлення.
06.05.2026р. судом оголошено перерву у підготовчому засіданні, у зв`язку з постановленням ухвали про витребування доказів до 27.05.2026р. о 13:30.
11.05.2026р. первісним позивачем надано документи на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів. 
20.05.2026р. зустрічним відповідачем надано заперечення.
27.05.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 червня 2026р. о 12:30, із викликом учасників справи у судове засідання.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.05.2026р. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” про судове засідання по розгляду справи по суті, яке відбудеться "15" червня 2026 р. о 12:30. Резервна дата 22.06.2026р. о 12:00. Викликано представників учасників справи у судове засідання, призначене на 15.06.2026р. о 12:30.
29.05.2026р. до суду від Фонду державного майна України надійшов лист, за яким було повідомлено суд, що Фондом державного майна України не здійснювались перевірки нерухомого майна, яке знаходиться на балансі Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", та було передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Аттолло Гранум" за Договором № КД-22421 про надання послуг публічного зберігання від 10.03.2025р. Також повідомлено, що за інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях 16.10.2025р. ним було проведено комплексний контроль з візуальним оглядом державного нерухомого майна, яке перебуває на балансі Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» та додано відповідні документи. 
15.06.2026р. суд оголосив перерву у розгляді справи по суті на резервну дату, а саме - 22.06.2026р. о 12:00, із викликом учасників справи в судове засідання.
У судовому засіданні 22.06.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 24.06.2026 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову первісним позивачем було зазначено суду, що 10.03.2025р. між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» та Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” укладено Договір №КД-22421 (далі - Договір), згідно до пункту 1.1. Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах Договору, за письмовими заявками Замовника, надавати послуги з публічного зберігання вантажів (далі - Послуги) на вільних відкритих складських територіях Виконавця, Замовник зобов`язується оплачувати надані послуги на умовах та у порядку, передбаченому Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця.
Первісним позивачем було зазначено суду, що Виконавцем Замовнику було виставлено наступні рахунки: Рахунок № 280086 від 04.12.2025р. на суму 664650,00 грн. Рахунок №280099 від 05.01.2026р. на суму 686805,00 грн. Рахунок № 280001 від 10.02.2026р. на суму 443100,00 грн.
Згідно до п. 4.6. Договору, оплата Замовником рахунків Виконавця здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту виставлення Замовнику рахунків Виконавця.
У відповідності до п. 2.9. Договору, Замовник зобов`язується своєчасно та в повному розмірі оплачувати рахунки Виконавця за надані Послуги відповідно до умов Договору.
Згідно до п. 5.1. Договору, за невиконання або не належне виконання зобов`язань, Сторони несуть відповідальність, передбачену умовами Договору та чинним законодавством України.
Відповідно до п. 8.1. Договору, при виникненні суперечностей під час виконання зобов`язань за Договором, Сторони вживатимуть усіх заходів для їх врегулювання шляхом переговорів.
Згідно до п. 8.2. Договору, у разі, якщо спори та розбіжності, які виникли у зв`язку із укладанням Договору, його зміною, виконанням, порушенням, розірванням, недійсністю, не будуть врегульовані шляхом переговорів, вони вирішуються відповідно до норм матеріального та процесуального права України в господарських судах України.
Первісним позивачем зверталась увага суду, та було зазначено, що згідно до п. 9.1. Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2025р., але не раніше вивезення вантажу зі Складу, а в частині здійснення розрахунків Замовником за надані Виконавцем Послуги - до повного виконання зобов`язань.
Як було зазначено суду позивачем за первісним позовом, 09.02.2026р. на його адресу надійшов Лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” №15/01/21/1 від 21.01.2026р., яким повідомлено про те, що розміщення вантажів на складських площадках, зазначених в Договорі №КД-22421 від 10.03.2025р., буде здійснюватися до 20.01.2026р. включно, та зазначеною, що станом на 21.01.2026р. товариство більше не здійснює зберігання вантажів на складських площадках.
З урахуванням наведеного, первісним позивачем зазначено суду, що Виконавець змушений пред`явити Замовнику позовні вимоги щодо сплати заборгованості (за період з 01.11.2025р. по 20.01.2026р.) відповідно до положень Договору №КД-22421 від 10.03.2025р.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, зустрічним позивачем було зазначено суду, що 10.03.2025 між сторонами у даній справі укладено договір № КД-22421 про надання послуг публічного зберігання.
За посиланням позивача за зустрічним позовом, підставою для нарахування вказаної суми позивач за первісним позовом визначає пункти 2.4 та 2.5 Договору, які передбачають обов`язок Замовника оплачувати мінімальний обсяг складських площ незалежно від фактичного розміщення вантажу та фактичного користування складом.
Як вказує зустрічний позивача, фактично зазначені умови договору передбачають оплату: невикористаних складських площ; послуг, які не надавалися; послуг, потреба у яких навіть не виникала та пункти 2.4 та 2.5 Договору встановлюють для Замовника обов`язок оплачувати послуги за відсутності факту їх надання, що є підставою для звернення з цим зустрічним позовом про визнання зазначених пунктів недійсними.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” було зазначено, що первинні документи, які підтверджують факт надання послуг, відсутні та відсутність заявок від Замовника та актів приймання вантажу на зберігання свідчить про відсутність факту надання послуг, а відтак - про відсутність підстав для формування грошового зобов`язання з оплати таких послуг.
Таким чином, як вважає зустрічним відповідач, положення Договору, які передбачають оплату послуг без факту їх надання, тобто без факту передачі майна на зберігання, суперечать імперативним нормам цивільного законодавства та правовій природі зобов`язання зі зберігання.
Фактично зазначений механізм є удаваним способом встановлення оплати ненаданих послуг, що суперечить: правовій природі договору зберігання; принципам господарського зобов`язання; вимогам цивільного законодавства України. Таким чином, механізм такої оплати призводить до очевидного дисбалансу прав та обов`язків сторін, що є самостійною підставою для визнання пунктів 2.4 та 2.5 Договору недійсними, зазначені умови Договору призводять до очевидного дисбалансу прав сторін, що підтверджує їх невідповідність загальним засадам цивільного законодавства та є підставою для визнання їх недійсними.
Також, зустрічним позивачем було зауважено, що Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт»: є державним підприємством; володіє значною портовою інфраструктурою; є фактичним монопольним контролером усіх складських потужностей у порту Одеса, які є необхідними для здійснення господарської діяльності Замовника у зазначеному порту.
В свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” здійснює свою господарську діяльність лише в Одеському морському торговельному порту, має відповідну інфраструктуру та є портовим оператором та було вимушене укласти Договір на умовах, запропонованих Виконавцем, оскільки не мало реальної можливості впливати на умови Договору та уникнути включення до нього вкрай обтяжливих пунктів 2.4 та 2.5. 
За посиланням Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” положення пунктів 2.4 та 2.5 Договору суперечать правовій природі договору зберігання; встановлюють оплату ненаданих послуг; порушують принципи справедливості, добросовісності та розумності; нав`язані суб`єктом із істотною ринковою силою/домінуванням у відповідному сегменті послуг у межах порту.
Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, таким чином, пункти 2.4 та 2.5 Договору підлягають визнанню недійсними, без визнання недійсним Договору в цілому.
Надаючи відзив на зустрічний позов, Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» було зазначено суду, що пунктами 2.4 та 2.5 Договору сторони прямо погодили спеціальний механізм користування визначеними складськими територіями за конкретними інвентарними номерами, а саме — гарантовану Замовником щомісячно оплачувану площу використання.
У пункті 2.4 Договору прямо визначено обов`язок Замовника щодо гарантованого щомісячного завантаження визначених складських територій та мінімальну обов`язкову оплачувану площу використання, а в пункті 2.5 — наслідок недовантаження: обчислення вартості послуг із розрахунку гарантованої площі.
Пункт 2.6 Договору, в своєю чергою, регулює випадок перевищення гарантованої площі. 
Отже, спірні умови є не прихованою оплатою за ненадані послуги, а погодженим сторонами елементом ціни та порядку розрахунків за користування конкретно визначеним ресурсом складської інфраструктури порту, такий механізм є проявом свободи договору, закріпленої статтями 6, 627, 628 ЦК України, та не суперечить закону сам по собі.
Також, зустрічним відповідачем було зазначено суду, що твердження зустрічного позову про відсутність первинних документів та про ненадання послуг - спростовується сукупністю письмових доказів, що наявні в матеріалах справи, та підписавши акти, Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” підтвердило, що послуги були надані в повній відповідності з умовами Договору, а сторони претензій одна до одної не мають.
Надаючи відповідь на відзив, зустрічним позивачем було зазначено суду, що зустрічний відповідач фактично здійснює підміну правової природи укладеного між сторонами договору, незважаючи на те, що договір № КД-22421 прямо визначений сторонами як договір публічного зберігання, відповідач за зустрічним позовом намагається обґрунтувати, що спірні положення пунктів 2.4 та 2.5 регулюють не відносини зберігання, а нібито механізм гарантованого використання складських площ, який має самостійне економічне значення.
Позивач за зустрічним позовом зазначає, що підписання актів без підтвердження факту передачі майна не створює правових наслідків у вигляді виникнення обов`язку щодо оплати послуг, які фактично не надавалися.
Фактично, з аналізу актів вбачається, що зустрічний відповідач здійснює нарахування грошових коштів не за послугу зберігання, а за користування або умовне резервування складських площ, що не передбачено нормами цивільного законодавства у межах договору зберігання. Такий підхід свідчить про підміну одного виду зобов`язання іншим, зокрема про фактичну трансформацію договору зберігання у договір оренди або інший змішаний договір, який не був укладений сторонами та не відповідає вимогам закону.
Отже, на переконання позивача за зустрічний позовом, надані зустрічним відповідачем акти не є актами приймання вантажу на зберігання, не підтверджують факту передачі майна, не засвідчують надання послуг зберігання та не можуть бути використані як належний доказ у справі.
Надаючи заперечення, відповідачем за зустрічним позовом було зазначено суду, що в матеріалах справи наявні підписані сторонами без зауважень акти наданих послуг публічного зберігання.
Також, зустрічним відповідачем було зазначено, що за своєю правовою природою Звіт є контрольним документом, складеним за результатами контрольного заходу Фонду державного майна України. Наказ ФДМУ від 23.01.2025 №103 затвердив Порядок виконання контрольних функцій у сфері оренди державного майна, який встановлює механізм контролю за виконанням умов договорів оренди та використанням державного майна, переданого в оренду, а також передбачає форму звіту за результатами такого контролю.
Тому, висновки контрольної групи щодо договору публічного зберігання не можуть розглядатися як обов`язкове чи самодостатнє підтвердження недійсності пунктів 2.4 та 2.5 такого договору, отже, сам по собі Звіт є результатом контрольного заходу, а не актом, який встановлює недійсність договору або його окремих положень.

Суд, розглянувши усі подані під час розгляду справи докази, заслухавши пояснення представників учасників справи за час розгляду справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний позов та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів”, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Позовні вимоги первісного позивача направлено на стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” заборгованості у розмірі 1794555,00 грн.
Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як з`ясовано судом, правовідносини між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт», як Виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, як Замовником, виникли на підставі укладеного між ними 10.03.2025р. Договору №КД-22421.
За матеріалами справи судом встановлено, що первісним позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” було виставлено наступні рахунки на загальну суму 1794555,00 грн.: рахунок № 280086 від 04.12.2025р. на суму 664650,00 грн., за послуги, що були надані за період з 01.11.2025р. по 30.11.2025р., рахунок № 280099 від 05.01.2026р. на суму 686805,00 грн., за послуги, що були надані за період з 01.12.2025р. по 31.12.2025р. та рахунок № 280001 від 10.02.2026р. на суму 443100,00 грн., за послуги, що були надані за період з 01.01.2026р. по 20.01.2026р. 
Поряд з цим, в порушення п. 4.6. укладеного Договору, Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” не було здійснено оплату рахунків, то зворотнього судом встановлено не було.
Матеріали справи містять Акти наданих послуг публічного зберігання, яка підписано обома сторонами та скріплено печатками сторін, а саме: Акт №22421/1/10 наданих послуг публічного зберігання від 30.11.2025р. на суму 664650,00 грн., Акт № 22421/1/11 наданих послуг публічного зберігання від 31.12.2025р. на суму 686805,00 грн. та Акт №22421/1 наданих послуг публічного зберігання від 20.01.2026р. на суму 443100,00 грн. 
Суд зазначає, що за приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів); - таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності господарського процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний [постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних заперечень з боку Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” щодо підписаних з його боку вищевказаних судом актів та суд зазначає, що зустрічний відповідач приймав послуги, підписував відповідні акти без зауважень та не заперечував проти порядку нарахування відповідних сум, зазначених в Актах.
Судом враховано при вирішення даного спору, що умовами до п. 9.1. Договору сторонами було визначено, що Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до 31.12.2025р., але не раніше вивезення вантажу зі Складу, а в частині здійснення розрахунків Замовником за надані Виконавцем Послуги - до повного виконання зобов`язань.
За матеріалами справи вбачається, що Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» було отримано Лист Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” №15/01/21/1 від 21.01.2026р., яким повідомлено про те, що розміщення вантажів на складських площадках зазначених в Договорі №КД-22421 від 10.03.2025р., до 20.01.2026р. включно та станом на 21.01.2026р. більше не здійснюється зберігання вантажів на складських площадках.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами Договору, зокрема, п. 9.1. Договору, а також, враховуючи, що розміщення вантажів на складських площадках фактично здійснювалось до 20.01.2026р., що підтверджено самим первісним відповідачем, суд вважає, що первісним позивачем правомірно було виставлено рахунок № 280001 від 10.02.2026р. на суму 443100,00 грн., за послуги, що були надані за період з 01.01.2026р. по 20.01.2026р. 
Дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання первісним відповідачем прийнятих на себе договірних зобов`язань за умовами Договору №КД-22421 від 10.03.2025р., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі Актом № 22421/1/10 наданих послуг публічного зберігання від 30.11.2025р. на суму 664650,00 грн., Актом № 22421/1/11 наданих послуг публічного зберігання від 31.12.2025р. на суму 686805,00 грн. та Актом № 22421/1 наданих послуг публічного зберігання від 20.01.2026р. на суму 443100,00 грн.. а також, рахунком №280086 від 04.12.2025р., рахунком № 280099 від 05.01.2026р. та рахунком № 280001 від 10.02.2026р., не спростовано з боку відповідача належними та допустимими доказами за час розгляду справи, у зв`язку з чим, позовні вимоги ДП «ОМТП» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” заборгованості в розмірі 1794555,00 грн. - є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 26918,33 грн. покладаються на відповідача за первісним позовом, у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Щодо позовних вимог зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, які направлено на визнання недійсним пункту 2.4 та пункту 2.5 Договору № КД-22421 від 10.03.2025р. про надання послуг публічного зберігання, укладеного між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» та Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, суд зазначає таке.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (п.5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (п.6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (п.48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (п.91), від 19.05.2020 у справі №922/4206/19 (п.43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п.88), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (п.75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (п.55)).
Так, предметом зустрічного позову є визнання недійсним п. 2.4 Договорі №КД-22421 від 10.03.2025р., яким визначено, що сторони погодили, що при наданні послуг за Договором, для зберігання вантажів у складських площах за інвентарними номерами: №№ 061544, 061533, 061538, 068550, 061530, 061500, 066571, 060025 встановлюються зобов`язання Замовника щодо гарантованого щомісячного завантаження ним вказаних складських територій (складів) вантажем на мінімальну обов`язкову оплачувану площу використання, що обчислюється за календарний місяць, виходячи зі складів зберігання: інв. № 061544, : інв. № 061533, : інв. № 061538, : інв. № 068550, 2850 кв.м/місяць – 8550,00 грн. (вартість зберігання вантажу за 1 добу без ПДВ), та визнання недійсним п. 2.5 Договору №КД-22421 від 10.03.2025р., яким визначено, що у разі невиконання Замовником умови, визначеної пунктом 2.4. Договору та завантаження складів за інвентарними номерами: №№ 061544, 061533, 061538, 068550, 061530, 061500, 066571, 060025 на меншу площу, Замовник зобов`язується здійснювати оплату за послуги, вартість яких буде обчислюватись з розрахунку гарантованої площі завантаження, визначеної в таблиці 2.4. Договору, відповідно Замовник буде оплачувати надані послуги згідно вартості визначеної в таблиці 2.4. Договору.
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Суд зазначає, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України (чинна редакція), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 217 ЦК, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
У постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 наведено такий правовий висновок: “Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач, звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах”.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 викладено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.
При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.09.2024 у справі №911/2799/20.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Такий висновок викладений, зокрема, в Постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 28.09.2023 у справі №921/325/22.
Отже, для визнання в судовому порядку недійсним пунктів договору, окрім іншого, в обов`язковому порядку суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб (учасників правочину, або заінтересованих осіб) у зв`язку з укладенням спірного правочину, а ініціювання спору про недійсність пунктів договорів не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. 
При цьому відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як з`ясовано та вже зазначалось судом, 18.07.2018р. 10.03.2025р. між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» та Товариство з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” укладено Договір №КД-22421, за умовами якого Виконавець зобов`язується, в порядку і на умовах Договору, за письмовими заявками Замовника, надавати послуги з публічного зберігання вантажів (далі - Послуги) на вільних відкритих складських територіях Виконавця, Замовник зобов`язується оплачувати надані послуги на умовах та у порядку, передбаченому Договором, відповідно до чинних тарифів Виконавця, та наразі у зустрічного позивача перед зустрічним відповідачем за вказаним Договором існує основна заборгованість у розмірі 1794555,00 грн., та дані доводи та встановлені судом обставини за час розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” спростовано не було.
Суд зазначає, що зустрічним позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами свої доводи та міркування, що були викладені ним у поданому зустрічному позові, не підтверджено та не доведено підстави, покладені в його основу.
Судом враховано, що сторонами у Договорі було визначено, що Замовник здійснює оплату за фактично надані Послуги щомісяця на підставі виставлених Виконавцем рахунків і підписаного Сторонами Акта наданих послуг, а копії таких Актів, як з`ясовано судом, наявні в матеріалах справи та ним було надано відповідну оцінку судом. 
За час розгляду справи судом було досліджено, як Акт № 22421/1/10 наданих послуг публічного зберігання від 30.11.2025р. на суму 664650,00 грн., Акт № 22421/1/11 наданих послуг публічного зберігання від 31.12.2025р. на суму 686805,00 грн. та Акт № 22421/1 наданих послуг публічного зберігання від 20.01.2026р. на суму 443100,00 грн., так і рахунки № 280086 від 04.12.2025р., рахунком № 280099 від 05.01.2026р. та рахунком №280001 від 10.02.2026р., які є підставою згідно умов Договору для формування вартості наданих послуг, та доказом їх надання.
Також судом приймаються до уваги пояснення відповідача за зустрічним позовом, що Звіт від 16.10.2025р. «Про результати комплексного контролю з візуальним оглядом державного нерухомого майна, яке знаходиться на балансі Державного підприємства «Одеський Морський торговельний порт»» є контрольним документом, складеним за результатами контрольного заходу Фонду державного майна України. Наказ ФДМУ від 23.01.2025 № 103 затвердив Порядок виконання контрольних функцій у сфері оренди державного майна, який встановлює механізм контролю за виконанням умов договорів оренди та використання державного майна, переданого в оренду, а також передбачає форму звіту за результатами такого контролю та висновки контрольної групи щодо договору публічного зберігання - не можуть розглядатися як обов`язкове підтвердження недійсності пунктів 2.4 та 2.5 такого договору, отже, сам по собі Звіт є результатом контрольного заходу, а не актом, який встановлює недійсність договору або його окремих положень.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що зустрічним позивачем, в обґрунтування підстав, покладених до зустрічного позову, зазначалось, що пункти 2.4 та 2.5 Договору встановлюють обов`язок оплачувати послуги за відсутності факту їх надання та за час розгляду справи Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” було надано відповідне клопотання про витребування доказів, однак, у судовому засіданні, яке відбулось 06.05.2026р., представником Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” надано пояснення та зазначено, що він просить суд клопотання про витребування доказів від Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” залишити без розгляду та зазначав, що наполягає на витребуванні тільки зазначених ним доказів, а саме - Звіту Фонду державного майна України, від 16.10.2026 року.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що під час дослідження первісних позовних вимог Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” заборгованості у розмірі 1794555,00 грн. судом надано оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, у тому числі Актам наданих послуг публічного зберігання №22421/1/10 від 30.11.2025р., №22421/1/11 від 31.12.2025р. та №22421/1 від 20.01.2026р., а також, рахункам № 280086 від 04.12.2025р., №280099 від 05.01.2026р. та №280001 від 10.02.2026р., та суд дійшов до висновку щодо обґрунтованості первісних позовних вимог. 
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Результатом процесу мотивування судового рішення є формування обґрунтованих висновків у справі та прийняття одного з встановлених процесуальним законом рішень (повне або часткове задоволення позову, відмова у задоволенні позову).
З огляду на вищевикладене, враховуючи не доведення зустрічним позивачем підстав для визнання недійсними пункту 2.4 та пункту 2.5 Договору № КД-22421 від 10.03.2025р. про надання послуг публічного зберігання, укладеного між Державним підприємством «Одеський морський торговельний порт» та Товариством з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум”, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у даній справі.
На підставі ст.129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5324,80 грн. покладаються на позивача за зустрічним позовом.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1.Первісну позовну заяву Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” - задовольнити повністю.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1/1; код ЄДРПОУ 44999993) на користь Державного підприємства “Одеський морський торговельний порт” (65026, м.Одеса, пл. Митна, 1; код ЄДРПОУ 01125666) заборгованість у розмірі 1794555 (один мільйон сімсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 26918 (двадцять шість тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн. 33 коп. 
4.У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Аттолло Гранум” – відмовити.
5.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 5324,80 грн. покладаються на позивача за зустрічним позовом. 

Повне рішення складено 24 червня 2026 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко