ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/634/24 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши в загальному позовному провадженні справу
за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, місцезнаходження-Закарпатська область, місто Тячів, вулиця Незалежності 27, поштовий індекс - 90500 в інтересах держави в особі 
позивача: Західного офісу Держаудитслужби, код ЄДРПОУ - 40479801, місцезнаходження - Львівська область, місто Львів, вулиця Костюшка, 8, поштовий індекс - 79007
до відповідача 1: Рахівської міської ради, код ЄДРПОУ - 04053878, місцезнаходження - Закарпатська область, Рахівський район, місто Рахів, вулиця Миру, 34, поштовий індекс - 90600
до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ», код ЄДРПОУ - 41640213, місцезнаходження - Закарпатська область, Рахівський район, місто Рахів, вулиця Лесі Українки, 29, поштовий індекс - 90600,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, код ЄДРПОУ - 20812013, місцезнаходження - Львівська область, місто Львів, вулиця Коперника, 4, поштовий індекс - 79000, 
про визнання недійсним договору №277 від 15.09.2020 про реконструкцію площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів Закарпатської області та стягнення 1415555,00 грн, 
за участі представників сторін:
від прокуратури - Романа М.С., прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури, 
від позивача - не з`явився,
від відповідача 1 - не з`явився,
від відповідача 2 - адвоката Кузки С.О. (згідно ордеру серії АО №1136685 від 29.07.2024);
від відповідача 2 - адвоката Стеценко О.Л. (згідно ордеру серії АА №1239817 від 05.08.2024) - у режимі ВКЗ, 
від третьої особи - не з`явився,
В С Т А Н О В И В :
Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області (далі - прокурор), діючи в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби (далі - позивач), звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 27.06.2024 №07.52-104-4238вих-24 до Рахівської міської ради (далі - Міська рада, відповідач 1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадробуд -БПВ» (далі - Товариство, відповідач 2), згідно з яким просить суд:
- визнати недійсним договір № 277 від 15.09.2020, укладений між Рахівською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ»;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадробуд - БПВ» на користь Рахівської міської ради 1415555,00 грн;
- стягнути в дохід держави з Рахівської міської ради одержані нею за рішенням суду 1415555,00 грн.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання відповідачами норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/634/24 визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2024 року.
Процесуальні дії по справі
Ухвалою суду від 15.07.2024 позовну заяву Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області від 27.06.2024 №07.52-104-4238вих-24 - залишено без руху; встановлено прокурору строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання вимог ухвали суду від 15.07.2024 Тячівською окружною прокуратурою Закарпатської області надіслано заяву від 25.07.2024 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/5851/24 від 26.07.2024) про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 31.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 28.08.2024; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України; сторонам встановлені строки для подання заяв по суті справи.
13.08.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача 2 - адвоката Кузки С.О. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від 12.08.2024 (зареєстроване за вхідним № 02.3.1-02/6265/24).
14.08.2024 від Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області надійшло пояснення позивача у порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) від 14.08.2024 за №130713-15/1589-2024 (зареєстроване за вхідним №02.3.1.-02/6348/24).
15.08.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника ТОВ «Квадробуд - БПВ» - адвоката Стеценко О.Л. надійшов відзив на позовну заяву від 14.08.2024 (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6362/24).
16.08.2024 від Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу від 16.08.2024 №130713-15/1611-2024, згідно з яким позивач просить розгляд справи №907/634/24 здійснити без участі представника цього Управління за наявними у справі матеріалами. 
19.08.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Тячівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив на позовну заяву представника відповідача ТОВ "Квадробуд-БПВ" від 19.08.2024 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6452/24).
Згідно ухвал суду від 26.08.2024 і від 12.12.2024 задоволені заяви представника відповідача 2 - адвоката Стеценко О.Л. про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції.
26.08.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника ТОВ «Квадробуд - БПВ» - адвоката Стеценко О.Л. надійшло заперечення на відповідь на відзив Тячівської окружної прокуратури (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6613/24).
Відповідно до ухвали від 28.08.2024 суд задовольнив клопотання представника ТОВ «Квадробуд-БПВ» - адвоката Кузки С.О. про зупинення провадження у справі та зупинив провадження у справі №907/634/24 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/1043/21.
Згідно з ухвалою від 26.11.2024, враховуючи постановлення 18.09.2024 Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №918/1043/21, суд поновив провадження у справі та призначив підготовче засідання у справі на 19.12.2024.
27.11.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Тячівської окружної прокуратури надійшли додаткові пояснення по суті спору (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/9253/24).
18.12.2024 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника ТОВ «Квадробуд-БПВ» - адвоката Кузки С.О. надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від 18.12.2024 (зареєстроване за вхідним № 02.3.1-02/9889/24). 
Ухвалою суду 19.12.2024 задоволено клопотання прокурора про відкладення підготовчого засідання.
Згідно з ухвалою від 20.01.2025 задоволено клопотання представника ТОВ «Квадробуд-БПВ» - адвоката Кузки С.О. про зупинення провадження у справі від 18.12.2024 (зареєстроване за вхідним № 02.3.1-02/9889/24 від 18.12.2024) та зупинено провадження у справі №907/634/24 до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №922/3456/23.
19.12.2025 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду виніс постанову по справі №922/3456/23.
Враховуючи наведене, згідно з ухвалою від 27.01.2026 суд поновив провадження у справі №907/634/24 та призначив підготовче засідання на 25.02.2026.
23.02.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника ТОВ "Квадробуд-БПВ" - адвоката Кузки С.О. надійшли додаткові пояснення у справі від 25.02.2026 (зареєстровані за вхідним № 02.3.1-02/1770/26).
25.02.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника ТОВ «Квадробуд-БПВ» - адвоката Кузки С.О. надійшли додаткові пояснення по справі від 25.02.2026 (зареєстровані за вхідним № 02.3.1-02/1770/26). 
Згідно з у ухвалою від 25.02.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до розгляду по суті на 26.03.2026.
Відповідно до ухвали від 26.03.2026 суд задовольнив усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи та відклав судовий розгляд справи по суті на 23.04.2026.
23.04.2026 у судовому засіданні по розгляду справи по суті суд заслухав вступні слова прокурора і представників відповідача 2, дослідив письмові докази та пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті справи; перейшов до судових дебатів, після яких відповідно до ч. 1 ст. 219 ГПК України оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши дату та час його проголошення у цьому судовому засіданні.
Повернувшись у судове засідання, 23.04.2026 суд згідно з ч. 6 ст. 233, ч. 1 та 6 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду та повідомив дату складання повного рішення - до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Суть спору за позицією прокурора
У позовній заяві №07.52-104-4238ВИХ-24 від 27.06.2024 прокурор зазначає, що за результатами проведеної Рахівською міською радою публічної закупівлі у формі відкритих торгів UA-2020-08-31-005875-b по реконструкції площі по вулиці Б.Хмельницького у м.Рахів Закарпатської області з очікуваною вартістю 1481474,00 грн, між Міською радою (замовником закупівлі) та ТОВ «Квадробуд-БПВ» (підрядником за договором та переможцем торгів) було укладено договір №277 від 15.09.2020 про реконструкцію площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів Закарпатської області на суму 1415555,00 грн (далі - договір). 
Водночас, крім Товариства, участь у торгах брав ФОП ОСОБА_1, пропозицію якого було відхилено як таку, що не відповідала вимогам тендерної документації та законодавству. 
Згідно зі звітом від 01.10.2021, опублікованим в електронній системі «PROZORRO», вказаний договір виконано у повному обсязі на суму 1415555,00 грн.
Щодо оплати за виконані роботи за договором прокурор стверджує, що на виконання умов договору підрядником виконано роботи на загальну суму 1415555,00 грн, що підтверджується актами приймання виконаних робіт (копії долучені до позовної заяви). У свою чергу замовником перераховано підряднику за виконані роботи 1415555,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (копії долучені до позовної заяви). 
Рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.07.2021 №63/40-р/к (далі - рішення АМКУ) від 27.07.2021 №63/40-р/к визнано, що ТОВ «Квадробуд-БПВ» та ФОП ОСОБА_1. вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення торгів, зокрема по закупівлі «Реконструкція площі по вул. Б. Хмельницького в м. Рахів», які проводила Рахівська міська рада в системі електронних публічних закупівель. У зв`язку з цим ТОВ «Квадробуд-БПВ» та ФОП ОСОБА_1. притягнуті до відповідальності за правопорушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Зокрема, рішенням АМКУ від 27.07.2021 №63/40-р/к визнано, що ТОВ «Квадробуд-БПВ» та ФОП ОСОБА_1. вчинили антиконкурентні узгоджені дії, спрямовані на спотворення результатів торгів та доказами таких дій стали:
- використання спільного електронного майданчика та ідентичних IP-адрес при поданні пропозицій та вході до системи «Клієнт-Банк»;
- наявність спільних електронних скриньок та пов`язаність через працівників;
- координація дій при використанні програмного комплексу АВК-5, де складання кошторисів здійснювалося однією особою;
- наявність сталих господарських відносин та економічно необґрунтований підхід до формування ціни, та інше.
Зазначені факти свідчать, що учасники не змагалися між собою, а створили видимість конкуренції для забезпечення перемоги ТОВ «Квадробуд-БПВ». Це є порушенням ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та основних принципів Закону України «Про публічні закупівлі».
З огляду на зазначене, учасники закупівлі під час підготовки та участі у торгах діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». 
Внаслідок узгодженості поведінки зазначених суб`єктів право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників - ТОВ «Квадробуд-БПВ» одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати публічної закупівлі. 
Узгоджений характер дій ТОВ «Квадробуд-БПВ» та ФОП ОСОБА_1. вказує як на усвідомлення ними їх протиправності (порушення цими діями правил здійснення господарської діяльності), так і на передбачуваність і бажання настання наслідків від них (усунення конкуренції з метою протиправного отримання права на укладення договору).
На переконання прокурора, дії ТОВ «Квадробуд-БПВ» мали завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету - усунення конкуренції для недобросовісного отримання права на укладення договору та отримання бюджетних коштів. Така вольова спрямованість підтверджує наявність умислу у Товариства на вчинення протиправного правочину.
Враховуючи, що рішення АМКУ залишено в силі відповідно до рішень судів у справі №914/3028/21, що є преюдиційним фактом, договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Так, з посиланням на ст.228 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства) прокурор стверджує, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є: 
1) спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку; 
2) наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. 
3) метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони і така мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Прокурор стверджує, що для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства, мета укладення господарського договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясувати наявність наміру (умислу), який означає, що сторони (сторона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків. 
З посиланням на п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», відповідно до якого антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів і такі дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п. 1 ст. 50 цього Закону), прокурор стверджує, що в діях ТОВ «Квадробуд-БПВ» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та метою вказаних дій є усунення конкуренції під час проведення Рахівською міською радою зазначеного тендеру та недобросовісне отримання права на укладення оспорюваного договору підряду. 
Таким чином, на переконання прокурора, завідомо суперечлива мета дій ТОВ «Квадробуд-БПВ» полягала в тому, щоб протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічної закупівлі, нівелювати ефективність її результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору не на конкурентних засадах.
Підсумовуючи такі доводи, прокурор вважає, що договір про закупівлю робіт по реконструкції площі по вул. Б.Хмельницького в м. Рахів від 15.09.2020 № 277, укладений за результатами публічної закупівлі, результати якої спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Щодо застосування наслідків недійсності правочину, прокурор стверджує, що ТОВ «Квадробуд-БПВ» за оскаржуваним договором загалом одержано 1415555,00 грн.
Водночас, відомостей про наявність обізнаності замовника (Міської ради) про наявність антиконкурентних узгоджених дій між учасниками закупівлі не встановлено, що свідчить про відсутність умислу в Рахівської міської ради на укладення договору, що суперечить інтересам держави та суспільства. 
Відтак, з посиланням на положення ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки умисел на укладення договору, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства встановлено лише з боку Товариства, прокурор, одночасно із визнанням недійсності договору, також просить застосувати наслідки його недійсності, шляхом стягнення з ТОВ «Квадробуд-БПВ» на користь Рахівської міської ради 1415555,00 грн та стягнення в дохід держави з Рахівської міської ради одержані нею за рішенням суду 1415555,00 грн.
Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах позивача є бездіяльність Західного офісу Держаудитслужби, який у відповідь на запити прокуратури ухилився від виконання функцій із захисту державних інтересів, помилково посилаючись на відсутність повноважень щодо оскарження договорів у судовому порядку.
Позиція позивача 
У поясненні №130713-15/1589-2024 від 14.08.2024, Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області зазначає, що станом на час складання пояснення ним не здійснювалися заходи державного фінансового контролю по закупівлі: ДСТУ Б.Д. 1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиця Б. Хмельницького в місті Рахів, переможець торгів ТОВ «Квадробут - БПВ». ціна договору 1415555,00 грн (UA-2020-08-31-005875-b), тобто інспектування, аудит, моніторинг закупівлі та перевірка закупівлі не проводились. Отже, питання, які є предметом судового розгляду в даній справі стосовно дотримання законодавства у сфері публічних закупівель під час закупівлі UA-2020-08-31-005875-b не перевірялись, відповідно заходи по усуненню порушень законодавства у сфері публічних закупівель не вживались.
Відтак Західний офіс Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області просить розглянути справу за наявними у ній матеріалами, без участі представника позивача.
Позиція відповідача 1
Відповідач 1 відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами, враховуючи відсутність у справі відзиву чи інших заяв, пояснень по суті спору відповідача 1. 
Позиція відповідача 2
У відзиві на позовну заяву від 14.08.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд - БПВ» заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними аргументами.
Щодо фактичного обсягу виконаних робіт та оплати за договором №277 від 15.09.2020, відповідач 2 зазначає, що твердження позивача про виконання Товариством робіт за договором на суму 1415555,00 грн згідно долучених до позовної заяви актів приймання виконаних робіт та отримання від Міської ради оплати за договором у сумі 1415555,00 грн згідно долучених до позовної заяви платіжних доручень не відповідають дійсності, а, навпаки, спростовуються наявними у справі доказами. 
З приводу цього відповідач 2 звертає увагу, що п. 2.1 договору передбачений строк виконання робіт: підрядник розпочинає виконання робіт протягом 7 (семи) календарних днів з дня підписання цього договору та зобов`язується виконати їх до 30 вересня 2021 року. 
Пунктом 3.2 договору передбачено, що загальна сума договору складає 1415555 грн; водночас обсяг фінансування в 2020 році складає 415555 грн, а у 2021 року - обсяг фінансування становить 1000000грн. 
Між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладену додаткову угоду № 1/33 від 26.11.2020 до договору № 277 від 15.09.2020, згідно якої сторони вирішили зменшити обсяг фінансування запланованих на 2021 рік на суму 100000,00 грн та збільшити на цю ж суму виконання робіт в 2020 році, в зв`язку з чим абз. 3 п. 3.2 договору підряду викладено наступним чином: загальна сума договору складає 1415555 грн ; обсяг фінансування об`єкту на 2020 рік складає 515555,00 грн, а у 2021 року - 900000 ,00 грн.
У зв`язку з цим на підставі умов договору та додаткової угоди №1/33 від 26.11.2020 відповідно до актів форми КБ-2в та довідок КБ-3 від 17.11.2020 та 26.11.2020 було підтверджено виконання Товариством робіт за договором у 2020 році на загальну суму 515555,00 грн, за які Міська рада здійснила оплату на вказану суму відповідно до платіжних доручень від 18.11.2020 та від 26.11.2020.
Надалі сторони договору дійшли згоди про припинення виконання умов договору. 
Відтак, решта суми коштів від 1415555,00 грн (тобто 900000 грн), які прокурор просить стягнути з відповідача 2, не стосуються спірного договору, а стосуються іншого правочину - договору будівельного підряду №9/2020/27/1 від 15.10.2020, укладеного з Благодійним фондом «ВІЗА», фінансування за яким здійснювалося за кошти благодійного фонду, а не бюджету, та відповідно до означеного договору Товариством були виконані роботи по реконструкції площі по вулиці Б. Хмельницького у місті Рахові. На виконання умов договору №9/2020/27/1 будівельного підряду від 15.10.2020 відповідач 2 виконав роботи по реконструкції площі по вулиці Б. Хмельницького у місті Рахові, а БФ «ВІЗА» прийняв їх, що підтверджується актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень/листопад 2020 року та довідкою про вартість виконаних робіт та витрати. Відповідач 2 звертає увагу суду, що прокурором до позовної заяви було долучено вищевказаний акт нібито на підтвердження виконання робіт по договору № 277 від 15.09.2020 року, що не відповідає дійсності, а отже в силу вимог ст. 76 ГПК України даний доказ є неналежним.
Підсумовуючи викладене, відповідач 2 зазначає, що Товариством виконано роботи по договору № 277 від 15.09.2020 на загальну суму 515555,00 грн., що підтверджується відповідними актами, а відповідач 1 оплатив ці роботи саме в розмірі 515555,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученням. А тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 2 на користь відповідача 1 - 1415555,00 гр. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо неможливості застосування конфіскаційних санкцій (стягнення коштів за договором підряду), відповідач 2 наголошує, що оспорюваний договір за своєю природою є господарським зобов`язанням. З посиланням на позовні вимоги прокурора про застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України, які кореспондуються зі ст. 208 ГК України, у вигляді стягнення з відповідача 2 на користь Міської ради 1415555,00 грн та у подальшому стягнення таких коштів у дохід держави, відповідач 2 вказує, що за своєю суттю стягнення коштів у дохід держави за цією нормою є адміністративно-господарською санкцією конфіскаційного характеру. Згідно зі ст. 250 ГК України, такі санкції можуть бути застосовані протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Оскільки договір був укладений 15.09.2020 і з моменту його виконання минуло понад три роки, термін застосування адміністративно-господарських санкцій вичерпаний, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення коштів у дохід держави.
Щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі позивача, відповідач 2 вказує на порушення вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», так як прокурор має право звертатися до суду лише у разі, якщо уповноважений орган (Західний офіс Держаудитслужби) не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави під час виконання своїх повноважень, а саме: під час здійснення фінансового контролю порушень законодавства. Проте з наявного листування між прокурором і позивачем, яке передувало зверненню прокурора до суду, вбачається, що орган Держаудитслужби повідомив прокуратуру про не вжиття заходів контролю та роз`яснив межі своїх повноважень щодо можливості подачі позову. Отже, пасивної поведінки з боку органу контролю не зафіксовано. 
Враховуючи відсутність підтверджених підстав для представництва, позовна заява підлягає залишенню без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив від 19.08.2024, прокурор обґрунтовує правомірність позовних вимог, посилаючись на те, що визнання правочину недійсним не є адміністративно-господарською санкцією. Відповідно до ст. 217 ГК України та п. 2.5.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11, недійсність договору є наслідком порушення закону при його вчиненні, а не заходом відповідальності. Через це до спірних правовідносин не можуть застосовуватися обмежені строки, передбачені ст. 250 ГК України (6 місяців або 1 рік), а діє загальна позовна давність.
Щодо строків звернення до суду, прокурор наголошує, що перебіг позовної давності розпочався не з моменту відкриття справи Антимонопольним комітетом, а лише 08.06.2022, тобто з дня винесення постанови Західним апеляційним господарським судом від 08.06.2022 у справі №914/3028/21. Щодо цього прокурор спирається на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 18.01.2022 у справі №910/17572/20, згідно з якою розпорядження про початок розгляду справи АМКУ за своєю природою не є актом, що встановлює факт порушення, а лише фіксує процесуальне становище сторін. Таким чином, лише після набрання законної сили постановою апеляційного суду у справі №914/3028/21, якою підтверджено антиконкурентні дії ТОВ «Квадробуд-БПВ», прокурору стало відомо про порушення інтересів держави.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів позивача, прокурор вказує на неналежне виконання своїх функцій Західним офісом Держаудитслужби. Попри отримані звернення від прокуратури, орган фінансового контролю відмовився самостійно звертатися до суду, помилково посилаючись на відсутність таких повноважень. Прокурор доводить, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, невжиття компетентним органом заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про порушення, кваліфікується як бездіяльність. Це дає прокурору законні підстави для звернення до суду. 
Також у відповіді на відзив зазначається, що антиконкурентні дії відповідача призвели до формальної видимості конкуренції, чим було нівельовано принципи ефективності та економії при використанні бюджетних коштів Рахівської міської ради, що становить пряму загрозу економічній безпеці держави. На підтвердження права Держаудитслужби подавати позови у справах даної категорії прокурор посилається на сталу практику Верховного Суду з цього питання, зокрема постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19, у яких Верховний Суд неодноразово вказував на наявність у Державної аудиторської служби України права на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Додатково прокурор спростовує твердження відповідача про припинення дії договору за згодою сторін. Щодо цього, прокурор наголошує, що у системі «Prozorro» відсутні будь-які додаткові угоди чи про розірвання договору відсутність, що свідчить про чинність умов договору на момент виконання робіт за договором. 
Водночас, у частині твердження, що Рахівською міською радою здійснено оплату за виконані роботи лише на загальну суму 515555,00 грн, то у відповіді на відзив прокурор зазначив, що дане питання окружною прокуратурою опрацьовується додатково, позиція з даного приводу буде висловлена згодом у формі додаткових пояснень.
У запереченнях на відповідь на відзив від 26.08.2025, відповідач 2 наполягає на своїх аргументах, наведених у відзиві про те, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення коштів у дохід держави (на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 1 ст. 208 ГК України) є за своєю правовою природою адміністративно-господарською санкцією. Згідно зі ст. 250 ГК України, такі санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання лише протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Оскільки договір №277 був укладений 15.09.2020, річний строк для застосування санкцій сплив ще у 2021 році. Навіть якщо припустити, що перебіг строку розпочався 08.06.2022, як стверджує прокурор, шестимісячний термін на момент подання позову у 2024 році все одно є пропущеним. Дана позиція підтверджується висновком Верховного Суду у справах №160/14095/21 та №640/12950/20.
Також відповідач 2 наполягає на відсутності фактичного виконання договору в обсязі заявлених позовних вимог - 1415555,00 грн. За змістом ч.3 ст.228 ЦК України і ст.208 ГК України, стягненню в дохід держави підлягає саме «усе одержане за угодою», так як вказані положення законодавства передбачають, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. А тому оскільки сторони фактично не виконали договір на загальну суму 1415555,00 грн, а Рахівська міська рада оплатила лише 515555,00 грн за фактично виконані роботи за договором, а тому вимога про стягнення коштів, які ніколи не перераховувалися за договором (тобто у загальній сумі 1415555,00 грн), на переконання відповідача 2, є матеріально не обґрунтованою. 
Крім того, відповідач 2 наголошує на порушенні прокурором порядку звернення до суду, так як обов`язковою передумовою для позову Держаудитслужби є попереднє проведення заходів державного фінансового контролю та фіксація порушень у відповідних актах. У матеріалах справи відсутні докази проведення такої перевірки Західним офісом Держаудитслужби, а листування між прокурором і позивачем, яке передувало зверненню Тячівської окружної прокуратури в суд, є неналежним доказом у розумінні ст. 76 ГПК України на підтвердження повноважень представництва прокурора позивача у даній справі.
На підставі викладеного, відповідач 2 вважає, що прокурором не спростовано жодного доводу, наведеного у відзиві. Оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, заявленими з пропуском спеціальних строків та за відсутності належних підстав для представництва інтересів держави, відповідач 2 просить суд не брати до уваги відповідь на відзив та повністю відмовити у задоволенні позову.
У додаткових поясненнях по суті спору від 27.11.2024, прокурор зазначає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору від 15.09.2020 №277 та стягнення в дохід держави 1415555,00 грн ґрунтуються на порушенні сторонами вимог ст. 203, 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України. Позиція прокурора базується на тому, що оспорюваний договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений в умовах відсутності реальної конкуренції.
Прокурор наголошує, що інтерес держави у сфері публічних закупівель полягає у забезпеченні ефективності, прозорості та добросовісної конкуренції. Узгоджені дії учасників закупівлі, встановлені в антимонопольній справі, свідчать про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Згідно з правовим висновком Верховного Суду у справі №914/1507/23 від 17.10.2024, встановлення таких порушень є безумовною підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України.
Окрему увагу прокурор приділяє правовим наслідкам недійсності правочину. Спираючись на актуальну судову практику Великої Палати Верховного Суду (справа №918/1043/21 від 18.09.2024), прокурор стверджує, що ч. 3 ст. 228 ЦК України встановлює особливі наслідки, відмінні від загальної реституції. Зокрема, у випадку наявності умислу у сторін (зокрема в учасника закупівлі), кошти, отримані за правочином, підлягають стягненню в дохід держави. Таким чином, сума у розмірі 1415555,00 грн, сплачена замовником на виконання недійсного договору, має бути стягнута з ТОВ «Квадробуд-БПВ» до бюджету.
Додатково прокурор обґрунтовує законність представництва інтересів держави в особі Західного офісу Держаудитслужби. Прокурор зазначає, що оскільки вказаним органом не вживалися заходи державного фінансового контролю щодо спірного об`єкта закупівлі, прокуратура правомірно перейняла функції захисту інтересів держави у судовому порядку.
У додаткових поясненнях від 25.02.2026 відповідач 2 звертає увагу на правові висновки, наведені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 по справі №922/3456/23 та просить врахувати подібність правовідносин по справі № 922/3456/23 та по справі № 907/634/24 (на переконання відповідача 2 справи є подібними за суб`єктним складом спірних правовідносин, предметом спору та правовим регулюванням спірних правовідносин).
Виходячи з викладеного, враховуючи правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду по справі №922/3456/23, відповідач 2 переконаний, що застосування ч.3 ст.228 ЦК до спірних правовідносин у справі №907/634/24 призведе до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Квадробуд -БПВ" так і Рахівської міської ради, а тому позовна заява Тячівської окружної прокуратури не підлягає задоволенню. 
ТОВ «Квадробуд БПВ» наполягає на виконання робіт по договору № 277 від 15.09.2020 лише на загальну суму 515555,00 грн, що підтверджується відповідними актами, а Рахівська міська рада оплатила ці роботи саме в розмірі 515555,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученням. 
Отже, на переконання відповідача 2, позовні вимоги прокурора про стягнення з ТОВ "Квадробуд - БПВ" на користь Рахівської міської ради 1415555,00 грн, а з Рахівської міської ради " одержаних ним за рішенням суду 1415555,00 грн в дохід держави - є незрозумілими та безпідставними. 
Відтак, відповідач 2 просить відмовити у задоволенні позову прокурора повністю.
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Згідно відомостей веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель «PROZORRO», долучених до позовної заяви, судом встановлено, що Рахівською міською радою проведено публічну закупівлю у формі відкритих торгів щодо виконання робіт по реконструкції площі по вул. Б.Хмельницького в місті Рахів UА-2020-08-31-005875-b з очікуваною вартістю 1481474,00 грн.
Так, згідно з оголошенням про проведення спрощеної/допорогової закупівлі UA-2020-08-31-005875-b, замовником - Рахівською міською радою здійснено наступне оголошення про публічну закупівлю: предмет закупівлі - ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів; код згідно з єдиним закупівельним словником, що найбільше відповідає назві номенклатурної позиції предмету закупівлі - ДК 021:2015:45454000-4 - реконструкція; кількість товарів або обсяг виконання робіт чи надання послуг - роботи; місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг - 90600, Україна, Закарпатська область, місто Рахів, вулиця Б. Хмельницького; строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 30 вересня 2021 року; подія - виконання робіт; опис - оплата за виконані роботи здійснюється на підставі акту виконаних робіт за формою КБ-2в, КБ-3, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок підрядника протягом 10 банківських днів з дня підписання акту виконаних робіт; тип оплати - післяоплата; період оплати - 10 банківських днів; розмір оплати - 100%; очікувана вартість предмету закупівлі - 1481474,00 грн; джерело фінансування закупівлі - місцевий бюджет; кінцевий строк подання тендерних пропозицій - 09.09.2020 о 00:00; дата та час розкриття тендерних пропозицій - 09.09.2020 о 13:41; дата та час проведення електронного аукціону - 09.09.2020 о 13:20.
Відповідно до протоколу розкриття тендерних пропозицій UA-2020-08-31-005875-b вбачається від 09.09.2020, участь у вказаній закупівлі взяли два учасники: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з пропозицією 1320000,00 грн з ПДВ та Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» з пропозицією 1415555,00 грн з ПДВ. У протоколі розкриття тендерних пропозицій UA-2020-08-31-005875-b зазначено, що пропозиція ФОП ОСОБА_1. не відповідає умовам, визначеним в оголошенні про проведення та вимогам до предмета закупівлі та вказано, що пропозиція ТОВ «Квадробуд-БПВ» відповідає кваліфікаційним критеріям, встановленим у тендерній документації; відсутні підстави для відмови, встановлені у ст.17 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Згідно з повідомленням про намір укласти договір про закупівлю UA-2020-08-31-005875-b вбачається найменування переможця процедури закупівлі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ», ціна тендерної пропозиції - 1415555,00 грн з ПДВ, джерело фінансування закупівлі - місцевий бюджет, сума закупівлі - 1481474,00 грн; вказаний порядок оплати - оплата за виконані роботи здійснюється на підставі акту виконаних робіт за формою КБ-2в, КБ-3, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок підрядника протягом 10 банківських днів з дня підписання акту виконаних робіт; тип оплати - післяоплата; період - 10 банківських днів, розмір оплати - 100%.
Отже, за результатом проведеної Рахівською міською радою публічної закупівлі UА-2020-08-31-005875-b, 15.09.2020 між Міською радою (у договорі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» (у договорі-підрядник) був укладений договір №277 (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору, предметом договору є ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів (код ДК 021:2015-45454000-4 Реконструкція).
Згідно з п. 1.2. договору, склад та обсяги робіт, що доручаються до виконання підряднику, визначаються проектною документацією.
Відповідно до п. 1.3. договору, склад та обсяги робіт можуть бути переглянуті в процесі проведення робіт у разі внесення змін до проектної документації у порядку, зазначеному у п.53 Загальних умов укладання та виконання договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2005 року №668 (з урахуванням змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2009 року №601) (далі - Загальні умови).
Згідно з п. 2.1. договору, строк виконання робіт: підрядник розпочинає виконання робіт протягом 7 (семи) календарних днів з дня підписання цього Договору та зобов`язується виконати їх до 30 вересня 2021 року.
Відповідно до п. 2.2. договору, місце виконання робіт: місто Рахів, вулиця Б. Хмельницького.
Згідно з п. 3.1. договору, ціни за виконані роботи встановлюються в національній валюті.
Відповідно до п. 3.2. договору, загальна сума договору складає 1415555,00 грн в т.ч. ПДВ 235925,83 грн. Обсяг фінансування в 2020 році складає 415555,00 грн. Обсяг фінансування в 2021 році складає 1000000,00 грн.
Згідно з п. 3.3. договору, оплата за виконані роботи здійснюється згідно цього договору на підставі акту виконаних робіт за формою КБ-2в, КБ-3, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок підрядника протягом 10 банківських днів з дня підписання акту виконаних робіт. 
Відповідно до п. 3.4. договору, підрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, та готує відповідні документи і подає їх для підписання замовнику не пізніше 3-х днів після виконання робіт.
Згідно з п. 3.5. договору, замовник зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 3-х робочих днів з дня одержання. Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 10-ти робочих днів з дня підписання цих документів.
Відповідно до п. 3.6. договору, вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті (якщо здійснюються проміжні платежі і договірна ціна є динамічною), визначаються в порядку з визначенням Державними будівельними нормами, із урахуванням обсягів фактично виконаних робіт та витрат підрядника, підтверджених відповідними документами.
Згідно з п. 4.1. договору, підрядник гарантує якісне та своєчасне виконання робіт відповідно вимог замовника.
Відповідно до п. 6.2. договору, замовник (якщо він забезпечує проектною документацією) передає підряднику затверджену проектну документацію.
Згідно з п. 6.3. договору, замовник має право вносити зміни в проектну документацію із врахуванням умов. визначених в п.53 Загальних умов.
Відповідно до п. 6.4. договору, підрядник може надавати замовнику пропозиції щодо поліпшення проектних рішень. Замовник розгляне і надає відповідь підряднику протягом 5 днів з дня одержання пропозицій.
Згідно з п. 7.1. договору, забезпечення робіт матеріалами та устаткуванням здійснює підрядник. Він зобов`язаний узгоджувати із замовником постачальників матеріалів та устаткування.
Згідно з п. 8.1. договору, підрядник має право залучити до виконання робіт субпідрядників. Підрядник може залучити субпідрядників до виконання робіт, які повинні відповідати таким вимогам: ліцензія (дозвіл) на виконання робіт; досвід виконання аналогічних робіт; ресурси (матеріальні, технічні, фінансові), достатні для виконання робіт.
Відповідно до п. 8.2. договору, залучення субпідрядників здійснюється підрядником за погодженням із замовником.
Відповідно до п. 10.1. договору, підрядник забезпечує виконання робіт згідно з календарним графіком їх виконання.
Згідно з п. 10.2. договору, підрядник буде повідомляти замовника про виникнення обставин, що загрожують виконанню договору з вини замовника, протягом одного дня з дня їх виникнення. Замовник протягом 3-х днів з дня одержання повідомлення від підрядника надасть йому відповідь щодо прийнятих рішень та намічених заходів.
Відповідно до п. 10.3. договору, з метою оптимізацію процесу організації та контролю поетапного виконання робіт підрядник надає замовнику звіти про виконання робіт згідно графіку. Обсяг інформації повинен бути достатнім для аналізу стану будівництва, виявлення наявних проблем, прийняття замовником необхідних для їх усунення заходів. Замовник має право запросити необхідну для нього інформацію позачергово.
Відповідно до п. 10.5. договору, інші зобов`язання сторін щодо організації виконання робіт відповідають положенням Загальних умов.
Згідно з п. 11.1. договору, контроль замовника за якістю робіт, матеріалів, устаткування буде здійснюватися згідно з нормативними вимогами та положеннями Загальних умов.
Відповідно до п. 12.1. договору, приймання-передача закінчених робіт (об`єкта будівництва) буде здійснюватися відповідно до положень Загальних умов та інших нормативних актів, які регламентують прийняття закінчених об`єктів в експлуатацію.
Згідно з п. 12.2. договору, недоліки у виконаних роботах, виявлені в процесі приймання-передачі закінчених робіт (об?єкта будівництва), які виникли з вини підрядника, повинні бути усунуті підрядником протягом 5-ти робочих днів. 
Відповідно до п. 14.1. договору, замовник зобов`язаний:
- зазначити підряднику місце та строки виконання робіт;
- прийняти виконані роботи та підписати «Акти здачі - приймання виконаних робіт», підписані представниками сторін.
Згідно з п. 14.2. договору, замовник має право:
- контролювати якість виконання робіт у строки, встановлені цим договором;
- достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань підрядником, без нарахування і виплати втраченої вигоди;
- відмовитись від договору та вимагати відшкодування збитків, якщо підрядник своєчасно не розпочав виконання робіт або виконує їх настільки повільно, що надання їх у строк, визначений договором, стає неможливим;
- відмовитись від договору в будь-який час до закінчення виконання робіт, оплативши виконану частину робіт;
- вимагати розірвання договору та відшкодування збитків за наявності істотних порушень підрядником умов договору.
Відповідно до п. 14.3. договору, підрядник зобов`язаний:
- забезпечити виконання робіт викладених в п. 1.1. цього договору у строки, встановлені цим договором;
- забезпечити виконання робіт, якість яких відповідає умовам, встановленим розділом 2 цього договору;
- на підрядника покладається організація виконання робіт, забезпечення охорони праці і техніки безпеки при виконанні робіт, забезпечення необхідними матеріально-технічними, енергетичними і трудовими ресурсами, ризик знищення або пошкодження виконаних робіт, відповідальність за наслідки дії цих ризиків;
- в разі виявлення недоліків замовником в процесі виконання робіт, підрядник усуває їх в одноденний термін за свій рахунок.
Згідно з п. 14.4. договору, підрядник має право:
- своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за виконані роботи;
- підрядник несе відповідальність за наявність ліцензій та дозвільних документів , необхідних для виконання робіт, визначених нормативними документами.
Відповідно до п. 15.1. договору, відповідальність сторін за порушення зобов`язань договору та порядок врегулювання спорів визначаються положенням Загальних умов, інших нормативних документів, шо регулюють ці питання.
Згідно з п. 15.2. договору, підрядник несе відповідальність за порушення зі своєї вини зобов`язань за договором у разі порушення строків усунення недоліків (дефектів), виявлених замовником, контролюючими органами, визначених в акті усунення недоліків протягом гарантійного строку експлуатації. Крім того, підрядник компенсує замовнику збитки, зумовлені невиконанням або неналежним виконання своїх зобов`язань за договором.
Згідно з п. 17.1. договору, зміна або розірвання договору будуть здійснюватися з урахуванням положень загальних умов законодавства.
Відповідно до п. 17.2.3. договору, зміна договору здійснюється шляхом зміни або доповнення його умов за ініціативою будь-якої сторони на підставі додаткової угоди. Додаткова угода є невід`ємною частиною договору. Якщо зміна умов договору зумовлена обставинами, що залежать від діяльності однієї із сторін, а інша сторона внаслідок цього понесе збитки, вона має право на їх відшкодування у встановленому порядку.
Згідно з п. 17.3. договору, замовник мас право в односторонньому порядку розірвати договір, надіславши повідомлення підряднику, у разі: 
- прийняття рішення про припинення будівництва, в тому числі шляхом консервації або ліквідації незавершеного будівництва;
- прийняття судом постанови про визнання підрядника банкрутом;
- якщо підрядник за своєї вини виконав роботи з істотними недоліками і не забезпечив їх усунення у визначений замовником строк;
- недотримання підрядником графіку виконання робіт;
- залучення підрядником субпідрядника для виконання робіт без погодження із замовником;
- з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
Згідно з п. 18.1. договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30 вересня 2021 року та/або до повного виконання сторонами умов договору.
Відповідно до п. 18.2. договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно з п. 19.1. договору, у всьому, що не передбачене умовами даного договору, сторони керуються чинним законодавством України.
Відповідно до п. 19.2. договору, умови договору, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення об`єктів, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) покращення якості предмета закупівлі, за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
3) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо виконання робіт у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі про закупівлю;
4) узгодженої зміни ціни в бік зменшення без зміни кількості (обсягу) та якості робіт; 
5) зміни ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
Відповідно до п. 19.4. договору, будь-які зміни та доповнення договору та інших договірних документів вважаються дійсними, якщо вони оформлені в письмовій формі та підписані (узгоджені) сторонами.
До договору сторони підписали наступні додатки: №1 (договірна ціна), №2 (графік виконання робіт), №3 (графік фінансування).
Згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати №1 за листопад 2020 року від 17.11.2020 по договору №277 від 15.09.2020, найменування будівництва та його адреса: Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, Замовник - Рахівська міська рада та Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ» підтвердили виконання робіт за договором на суму 280277,00 грн.
Відповідно до актів №1 і №2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 17.11.2020, по договору №277 від 15.09.2020, найменування будівництва та його адреса: Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, Замовник - Рахівська міська рада та Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ» підтвердили виконання робіт за договором на суму 266925,93 грн і 13351,07 грн (тобто всього - 280277,00 грн).
Оплата за такі виконані роботи за договором №277 від 15.09.2020 згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати №1 від 17.11.2020 та актів №1 і №2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 17.11.2020, здійснена Рахівською міською радою на користь ТОВ «Квадробуд-БПВ» у сумі 280277,00 грн відповідно до платіжного доручення №1128 від 18.11.2020.
Згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати №2 за листопад 2020 року від 26.11.2020, по договору №277 від 15.09.2020, найменування будівництва та його адреса: Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, Замовник - Рахівська міська рада та Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ» підтвердили виконання робіт за договором на суму 235278,00 грн.
Відповідно до актів №3 і №4 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 26.11.2020, по договору №277 від 15.09.2020, найменування будівництва та його адреса: Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, Замовник - Рахівська міська рада та Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ» підтвердили виконання робіт за договором на суму 191489,58 грн і 43788,42 грн (тобто всього - 235278,00 грн). 
Оплата за такі виконані роботи згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати №2 за листопад 2020 року від 26.11.2020 та актів №3 і №4 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 26.11.2020, здійснена Рахівською міською радою на користь ТОВ «Квадробуд-БПВ» у сумі 235278,00 грн відповідно до платіжного доручення від 26.11.2020.
Відповідно до акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021року від 31.12.2021 (який долучена до позовної заяви прокурора) підтверджено виконання робіт (найменування будівництва та його адреса): Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, на суму 900000 грн. У цьому акті №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021року від 31.12.2021 зазначені: Вигодонабувач - Рахівська міська рада, Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ», Замовник - БФ «Віза», у графі: «Договір №_____ від __________ 2020 року» відомості відсутні.
До позовної заяви прокурором, як і до відзиву на позовну заяву відповідачем 2, а також іншими учасниками справи до матеріалів справи не долучені належних і допустимих доказів (платіжних доручень, платіжних інструкцій) здійсненої оплати за виконані роботи згідно з актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021року від 31.12.2021, з яких би вбачалося, ким було здійснено оплату коштів ТОВ «Квадробуд-БПВ» в сумі 900000 грн за виконані ним роботи.
Водночас, до позовної заяви долучено копію ордеру №4 (234677710) від 30.12.2021, у якому вказано про надходження коштів в сумі 900000 грн, зазначено найменування - Рахівська міська рада, у призначенні платежу вказано: «Надходження у натуральній формі згідно довідки про надходження».
Як вбачається із заяв по суті справи прокурора і відповідача 2, а також пояснень прокурора і представників відповідача 2 у судовому засіданні такі учасники справи підтверджують виконання Товариством робіт у 2020 році за договором №277 від 15.09.2020 на загальну суму 515555 грн згідно актів №1 і №2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 17.11.2020, згідно актів №3 і №4 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 26.11.2020 та підтверджують оплату за такі виконані роботи за договором на загальну суму 515555 грн згідно платіжних доручень від 18.11.2020 і від 26.11.2020.
Щодо виконання інших робіт на суму 900000 грн по реконструкції площі по вулиці Б.Хмельницького у м.Рахів, то відповідач 2 наголошує, що такі роботи на суму 900000 грн Товариством були виконані з урахуванням укладених (долучених до відзиву) додаткової угоди №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020 та договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020 та наголошує, що оплата за такі виконані роботи в сумі 900000 грн у зв`язку з цим не була здійснена з місцевого бюджету, а була здійснена за рахунок коштів Благодійного фонду «ВІЗА».
Так, до відзиву на позовну заяву відповідач 2 долучив додаткову угоду №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020 (далі - додаткова угода), згідно з якою Рахівська міська рада (в угоді - замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» (в угоді - підрядник), надалі разом - сторони, уклали цю угоду про таке:
Згідно з п.1 додаткової угоди від 26.11.2020 сторони вирішили зменшити обсяг фінансування запланованих на 2021 рік робіт на суму 100000 грн та збільшити на цю ж суму виконання робіт у 2020 році, у зв`язку з чим абз.2. п.3.2 договору підряду викласти у такій редакції: Загальна сума договору складає 1415555,00 грн в т.ч. ПДВ 235925,83 грн. Обсяг фінансування в 2020 році складає 515555,00 грн. Обсяг фінансування в 2021 році складає 900000,00 грн.
Згідно з п.2 додаткової угоди від 26.11.2020 сторони внесли зміни в абз.20, а саме: виклали додаток №2 до договору №277 від 15.09.2020 «Графік виконання робіт» та додаток №3 до договору №277 від 15.09.2020 «Графік фінансування» в новій редакції.
До додаткової угоди №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020 долучені додатки №2 (графік виконання робіт) і №3 (графік фінансування) у новій редакції, які передбачають обсяг виконаних робіт у 2020 і 2021 роках та обсяг фінансування в 2020 році - 515555,00 грн та обсяг фінансування в 2021 році
До відзиву на позовну заяву відповідач 2 долучив копію договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020 (далі - договір будівельного підряду), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» (у договорі - підрядник), Благодійним фондом «ВІЗА» (у договорі - Замовник) та Рахівською міською радою (у договорі - Вигодонабувач), згідно з яким такі сторони домовилися про наступне.
Згідно з п. 1.1. договору будівельного підряду, за цим договором підрядник зобов`язується здійснити реконструкцію площі по вулиці Б. Хмельницького у місті Рахові, і здати в строк об`єкт, визначений у п. 2 цього договору, (надалі іменується «Об`єкт»), у відповідності з кошторисом, Замовник зобов`язується оплатити згідно додатку №2 «Договірна ціна» та передати вигодонабувачу згідно акту прийому-передачі відремонтований об`єкт.
Відповідно до п. 1.2. договору будівельного підряду, об`єктом за цим договором є площа по вул. Б. Хмельницького в міста Рахів.
Згідно з п. 1.3. договору будівельного підряду, обсяг та види робіт за цим договором складає реконструкція площі. Склад та зміст робіт знаходиться в додатку №1 «Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва» та «Локальний кошторис на будівельні роботи».
Відповідно до п. 1.4. договору будівельного підряду, по закінченню виконання робіт та відсутності зауважень зі сторони замовника сторони підписують акт прийому-передачі виконаних робіт.
Згідно з п. 1.5. договору будівельного підряду, термін виконання робіт за цим договором: 2020 рік.
Відповідно до п. 1.6. договору будівельного підряду, джерело фінансування будівництва - кошти замовника.
Відповідно до п. 2.6. договору підряду, замовник бере на себе обов`язок сплатити підрядникові ціну робіт (капітального ремонту) у порядку та на умовах, визначених цим договором та додатком №2 «Договірна ціна».
Згідно з п. 2.7. договору будівельного підряду, замовник бере на себе обов`язок сприяти підрядникові у забезпеченні капітального ремонту;
Відповідно до п. 2.8. договору будівельного підряду, замовник бере на себе обов`язок прийняти об`єкт від підрядника у встановленому чинним законодавством України та додатком №1 до цього договору порядку. У випадку ухилення замовника від прийняття робіт підрядник надсилає йому відповідне повідомлення з актами виконаних робіт для підписання. Роботи вважаються прийнятими якщо протягом 10 календарних днів з моменту отримання повідомлення та актів виконаних робіт замовник не надасть письмової мотивованої відмови від підписання акту про прийняття.
Згідно з п. 3.1. договору будівельного підряду, вартість робіт за даним договором визначена згідно кошторисного розрахунку вартості робіт і матеріалів, які є невід`ємною частиною даного договору і становить 900000,00 грн в тому числі ПДВ 150000,00. Розрахунок проводиться у національній валюті - гривні.
Відповідно до п. 3.2. договору будівельного підряду, розрахунок здійснюється згідно актів виконаних робіт.
До відзиву на позовну заяву відповідач 2 долучив копії акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень/листопад 2020 року від 19.11.2020, та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19.11.2020, згідно з якими підтверджено виконання робіт (найменування будівництва та його адреса): Реконструкція площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові, на суму 900000 грн. У цих акті №1 приймання виконаних будівельних робіт від 19.11.2020 та у довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19.11.2020 зазначені: Вигодонабувач - Рахівська міська рада, Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ», Замовник - БФ «Віза», у графі щодо договору, на підставі якого виконувалися такі роботи зазначено: договір 9/2020/27/1 від 15.10.2020.
У відзиві на позовну заяву з посиланням на долучені до нього докази, про які зазначено вище, зокрема, додаткову угоду №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020, договір будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень/листопад 2020 року від 19.11.2020, довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19.11.2020, відповідач 2 наголосив, що Товариством виконано роботи по договору № 277 від 15.09.2020 лише на загальну суму 515555,00 грн, що підтверджується відповідними актами, а відповідач 1 оплатив ці роботи саме в розмірі 515555,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Інших робіт на підставі спірного договору Міська рада не оплачувала Товариству з місцевого бюджету, зокрема на суму 900000 грн, так як такі роботи були виконані за кошти благодійного фонду на підставі договору будівельного підряду. 
На спростування таких тверджень відповідача 2 прокурор у відповіді на відзив відповідача 2 покликається на звіт про виконання договору про закупівлю UA-2020-08-31-005875-b від 01.10.2021 на підставі договору про закупівлю - №277 від 15.09.2020, у якому зазначено про таке: ціна договору про закупівлю - 1415555,00 грн (в тому числі ПДВ 235925,83 грн); найменування замовника - Рахівська міська рада, найменування учасника, з яким укладено договір про закупівлю - Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ»; вид предмета закупівлі - роботи; назва предмета закупівлі - ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів; назва номенклатурної позиції предмета закупівлі - ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів; код згідно з єдиним закупівельним словником, що найбільше відповідає назві номенклатурної позиції предмета закупівлі - ДК021-2015:45454000-4 - Реконструкція; кількість товару або обсяг виконання робіт чи надання послуг - 1 робіт; місце поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 90600, Україна, Закарпатська область, місто Рахів, вулиця Б. Хмельницького; строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 30 вересня 2021 року; строк дії договору про закупівлю - з 15 вересня 2020 року по 30 вересня 2021 рік; сума оплати за договором про закупівлю - 141555,00 грн (в тому числі ПДВ 235925,83 грн); умови оплати договору (порядок здійснення розрахунків): опис - оплата за виконані роботи здійснюється на підставі акту виконаних робіт за формою КБ-2в, КБ-3, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на рахунок підрядника протягом 10 банківських днів з дня підписання акту виконаних робіт; тип оплати - післяплата; період (днів) - 10 банківських днів; розмір оплати - 100%; джерело фінансування - місцевий бюджет, сума 1481474,00 грн; причини розірвання договору якщо таке мало місце - відсутні.
Щодо цього, суд зазначає, що спірний договір №277 від 15.09.2020 укладений на строк до 30.09.2021 та діє до повного виконання сторонами умов договору (п.18.1.).
У п. 3 додаткової угоди №1/33 від 26.11.2020 сторони зазначили, що інші умови договору підряду залишаються без змін.
Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п.19.2. договору передбачено, що умови договору, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім зазначених окремих випадків.
Водночас, додаткова угода №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020, як і договір будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020 є дійсними та прокурор не оспорював дійсність таких додаткової угоди та договору будівельного підряду. 
Щодо цього суд зазначає, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (аналогічний висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17). 
Водночас статтею 204 ЦК України передбачено, що правомірність правочину презюмується. Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відтак, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню." Схожі за змістом висновки щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, від яких об`єднана палата не вбачила підстав відступати, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц.
Отже, в силу неспростованої прокурором презумпції правомірності правочину є чинними та обов`язковими для виконання сторонами відповідно до ст.629 ЦК України додаткова угода №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020 та договір будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020.
Водночас, за наявності поданих відповідачем 2 доказів (зокрема, додаткової угоди №1/33 від 26.11.2020 до договору підряду №277 від 15.09.2020, договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020, акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень/листопад 2020 року від 19.11.2020, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19.11.2020), сам собі звіт про виконання договору про закупівлю UA-2020-08-31-005875-b від 01.10.2021 - з урахуванням положень ч.1 ст.77 ГПК України, згідно з якою обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування - не спростовує доводів відповідача 2 про те, що роботи на суму 900000 грн були оплачені Благодійним фондом «ВІЗА» (а не з місцевого бюджету) на підставі договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020.
Такі ж обставини справи про виконання Товариством робіт на суму 900000 грн на підставі договору будівельного підряду підтверджені долученим прокурором до позовної заяви актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021року від 31.12.2021, згідно з яким зазначено про виконання робіт по реконструкції площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахові на суму 900000 грн, водночас вказано, що замовником цих робіт є БФ «Віза», а не Рахівська міська рада (яка вказана вигодонабувачем, що передбачено договором будівельного підряду).
До позовної заяви прокурором не долучено належних і допустимих доказів (платіжних доручень, платіжних інструкцій) здійсненої оплати за виконані роботи на суму 900000 грн, незважаючи на те, що у відповіді на відзив відповідача 2 щодо тверджень Товариства, що Рахівською міською радою здійснено оплату за виконані роботи лише на загальну суму 515555,00 грн, то прокурор зазначив, що дане питання окружною прокуратурою опрацьовується додатково і позиція з даного приводу буде висловлена згодом у формі додаткових пояснень. Водночас таких пояснень, як і доказів перерахування коштів з місцевого бюджету на суму 900000 грн прокурор до матеріалів справи не долучив.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.
За змістом ст. 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 ГПК України).
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Таким чином, твердження прокурора, що відповідачем 1 було здійснено оплату відповідачу 2 за виконані за спірним договором роботи на загальну суму 1415555,00 грн не підтверджено долученими до справи доказами, так як підтверджено виконання Товариством таких робіт у 2020 році на підставі договору №277 від 15.09.2020 на загальну суму 515555 грн згідно актів №1 і №2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 17.11.2020, згідно актів №3 і №4 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2020 року від 26.11.2020 та оплату за такі виконані роботи за договором на загальну суму 515555 грн згідно платіжних доручень від 18.11.2020 і від 26.11.2020.
Водночас, судом встановлено, що оплата за виконані роботи на суму 900000 грн по реконструкції площі по вулиці Б.Хмельницького у м.Рахів, була здійснена згідно договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020, тобто оплата за такі виконані роботи в сумі 900000 грн не була здійснена з місцевого бюджету, а була здійснена за рахунок коштів Благодійного фонду «ВІЗА».
Рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22.07.2021 №63/40-р/к у справі №63/4-01-25-2021 постановлено: визнати дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадробут-БПВ» у вигляді узгодження своєї поведінки з ФОП ОСОБА_1. (свідоцтво про смерть СЕРІЯ НОМЕР_1 ) під час участі у процедурі закупівлі «ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція будівель та споруд амфітеатру в місті Рахів», ідентифікатор закупівель UA-2020-08-31-005875-b, замовником якої була Рахівська міська рада, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів; на підставі статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, вказане у пункті 3, накласти на ТОВ «Квадробуд- БПВ» штраф у розмірі 68000,00 грн.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» було подано позовну заяву до Господарського суду Львівської області з позовними вимогами до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії від 22.07.2021 №63/40-р/к (справа №914/3028/21). 
08.02.2022 Господарським судом Львівської області було ухвалено рішення у справі №914/3028/21, згідно з яким у задоволенні позову ТОВ «Квадробуд-БПВ» до Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії від 22.07.2021 №63/40-р/к відмовлено повністю.
Відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду у справі №914/3028/21, апеляційну скаргу ТОВ «Квадробуд-БПВ» за вих №15 від 18.04.2022 залишено без задоволення та рішення Господарським судом Львівської області від 08.02.2022 у справі №914/3028/21 залишено без змін.
Зазначені обставини стали підставою для подання прокурором позову до суду задля захисту інтересів держави.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Щодо представництва прокурором інтересів позивача.
Згідно положень ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з абз.1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках та у порядку, що визначені законом.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» необхідністю захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів держави у цілому.
Так, державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг. Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням. 
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України. 
Бюджетним кодексом України визначено правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. 
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність правочинів, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Інтереси держави у сфері бюджетних відносин полягають в ефективному використанні бюджетних коштів, дотриманні цілей бюджетних асигнувань та призначень (п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 7 БК України).
Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами:1) добросовісна конкуренція серед учасників;2) максимальна економія, ефективність та пропорційність;3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель;4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них;5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі;6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
Неефективне використання (безпідставне витрачання) бюджетних коштів порушує державні інтереси у зазначеній сфері, оскільки створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання бюджетних коштів, що унеможливить фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених. 
Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що виконання зобов`язань за договором, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону. А тому порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У п.140 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду вказала такі узагальнюючі висновки щодо права звернення прокурора до суду в інтересах держави:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, перший «виключний випадок» представництва прокурором інтересів держави передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини). 
У даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Західний офіс Держаудитслужби.
У ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. 
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. 
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі (ст. 2 вказаного Закону). 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень. 
За змістом ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. 
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. 
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. 
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Відповідно до п. 7 указаного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Реалізацію повноважень Держаудитслужби на території Закарпатської області здійснює Західний офіс Держаудитслужби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби». 
Основним завданням Західного офісу Держаудитслужби є реалізація повноважень Держаудитслужби на території, у тому числі, Закарпатської області. 
Відтак саме Західний офіс Держаудитслужби як територіальний орган державного фінансового контролю наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель. 
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. 
Крім того, питання наявності у органу державного фінансового контролю відповідних повноважень неодноразово становило собою предмет розгляду Верховного Суду, за результатами якого сформульовано сталу та однозначну правову позицію про наявність у Державної аудиторської служби України (та її територіальних органів) повноважень на звернення до суду із відповідними позовами, а так само про обґрунтованість визначення останньої прокурором як органу, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Так, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Держаудитслужби права на звернення до суду з позовами та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах. 
Така ж позиція щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави у справах щодо порушення законодавства про публічні закупівлі в особі органів Держаудитслужби підтверджена у Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, провадження №12-57гс23.
Тому, суд виснує, що прокурор правильно визначив позивачем у справі орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах - Західний офіс Держаудитслужби.
Щодо нездійснення/неналежного здійснення органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах (Західним офісом Держаудитслужби) дій щодо захисту інтересів держави протягом розумного строку після того, як прокурор повідомив йому про можливе порушення інтересів держави, що дало правові підстави прокурору для заявлення цього позову.
Як було вказано вище, «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи. 
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Західний офіс Держаудитслужби як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснював.
Окружною прокуратурою з метою спонукання Західного офісу Держаудитслужби вжити відповідних заходів реагування, в тому числі в судовому порядку, на адресу останнього надсилались листи від 21.05.2024 №07.52-104-3260вих-24 та від 21.05.2024 №07.52-104-3261вих-24.
У відповідь Західний офіс Держаудитслужби згідно з листами від 07.06.2024 №130713-17/1215 і від 04.06.2024 №130717-17/1189 повідомив, що відсутні підстави для проведення державного фінансового контролю, також зазначив, що орган державного фінансового контролю позбавлений права звернення до суду із позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти.
Отже, Західним офісом Держаудитслужби протягом розумного строку не було вжито жодні заходи для усунення порушення інтересів держави, зокрема, вказаний державний орган самостійно не звернулися до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження їх бездіяльності та достатньою підставою для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах держави.
У питаннях дотримання прокурором приписів ст.23 Закону «Про прокуратуру» суд виходить з того, що критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. Обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останні повідомлення прокурора про звернення до суду, а й попередні листування щодо виявленого порушення.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади - та звернення до суду з позовом. 
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави. 
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Західного офісу Держаудитслужби, цей факт свідчить, що вказаний орган влади не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів. 
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Західного офісу Держаудитслужби.
А тому суд відхиляє аргументи відповідача 2 у відзиві на позовну заяву про залишення без розгляду позовної заяви Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі позивача - Західного офісу Держаудитслужби, до Рахівської міської ради і ТОВ «Квадробуд-БПВ» про визнання недійсним договору №277 від 15.09.2020 про реконструкцію площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів Закарпатської області та стягнення коштів за договором. 
Поряд з цим, Тячівською окружною прокуратурою Закарпатською обласною дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим попередньо до пред`явлення позову Західний офіс Держаудитслужби був повідомлений прокуратурою згідно з листами від 11.06.2024 №07.52-104-3747ВИХ-24 про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом звернення до Господарського суду Закарпатської області із вказаним позовом. 
Щодо спірних правовідносин 
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності спірного у цій справі договору прокурор визначив положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений сторонами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22.07.2021 №63/40-р/к у справі №63/4-01-25-2021.
Так, відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення спірного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). 
Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною.
Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд виснує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судових засіданнях в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що спірний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 22.07.2021 №63/40-р/к у справі №63/4-01-25-2021, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, спірний договір підряду №277 від 15.09.2020 має реальний характер, ціна договору відповідно до п. 3.2. договору (1415555,00 грн) не перевищує ціну закупівлі UA-2020-08-31-005875-b, що визначена в оголошенні про публічну закупівлю, а роботи по реконструкції площі по вул.Б.Хмельницького у м.Рахів згідно оспорюваного договору відповідачами виконано в повному обсязі.
Таким чином, за результатами виконання оспорюваного прокурором договору було в повній мірі досягнуто мету публічної закупівлі, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості, зокрема:
- не надано доказів завищення виконання робіти за спірним договором та/чи невиконання, неналежне виконання таких робіт;
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким були роботи - ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 Реконструкція площі по вулиці Б. Хмельницького в місті Рахів, код згідно з єдиним закупівельним словником, що найбільше відповідає назві номенклатурної позиції предмету закупівлі - ДК 021:2015:45454000-4 (реконструкція), в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання бюджетних коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
Більше того, суд звертає увагу, що згідно наявних у справі на час ухвалення рішення доказів у спірних правовідносинах частина фінансування закупівлі UА-2020-08-31-005875-b по реконструкції площі по вул. Б.Хмельницького в місті Рахів на суму 900000 грн була оплачена Благодійним фондом «ВІЗА» на підставі договору будівельного підряду 9/2020/27/1 від 15.10.2020. Іншими словами такі кошти в сумі 900000 грн не використані з державного чи місцевого бюджету, а оплачені благодійним фондом за виконані Товариством роботи, виконання яких підтверджується долученим до позовної заяви - актом №1 приймання виконаних будівельних робіт на суму 900000 грн і долученим до відзиву відповідача 2 актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень/листопад 2020 року від 19.11.2020, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 19.11.2020 на суму 900000 грн (у яких зазначені: Вигодонабувач - Рахівська міська рада, Генпідрядник - ТОВ «Квадробуд-БПВ», Замовник - БФ «Віза»). Наведене a priori виключає підставність доводів про суперечність такого договору інтересам держави, що є необхідною умовою для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК України.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави на спірну суму позову, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадробуд-БПВ» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу, що також визнається учасниками справи.
Враховуючи викладене, суд виснує про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Окремо суд звертає увагу на декларований прокурором намір застосування частини третьої статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні ч. 3 ст. 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочиною тільки першою стороною);
- при наявності умислу у обох сторін;
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами ч. 3 ст. 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Однак, враховуючи, що закупівлю робіт проводила Міська рада за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є Рахівська територіальна громада. Між тим, прокурор у позові просить стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не місцевого бюджету Рахівської територіальної громади (тобто територіальної громади, яка, на думку прокурора, постраждала від спотворення результату закупівель за кошти місцевого бюджету), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для відповідачів є очевидно непропорційним втручанням в право власності означеної територіальної громади (подібний висновок наведений у п.113 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23).
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 в справі №761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 09.07.2024 у справі №915/1257/23).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відтак, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом. На переконання суду, позиція прокурора суперечить висновкам викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 від 19.12.2025 року, а відтак через недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат.
За змістом частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу.
У позовній заяві прокурором заявлену вимогу майнового характеру (щодо стягнення коштів у розмірі 1415555,00 грн) та одну вимогу немайнового характеру (щодо визнання договору недійсним).
Звертаючись з позовом, прокурором до позовної заяви і до заяви про усунення недоліків позовної заяви долучені докази сплати судового збору на загальну суму 45494,66 грн, зокрема платіжна інструкція № 738 від 24.06.2024 на суму 24261,33 грн та платіжна інструкція №901 від 22.07.2024 на суму 21233,33 грн.
У постанові від 10.09.2024 у справі № 907/395/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду за подібних обставин справи зазначив, що частина 3 статті 228 ЦК України визначає правовий наслідок недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та застосування якого ставиться в залежність від наявності умислу у сторін, зокрема: при наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. З урахуванням таких положень цивільного законодавства Верховний Суд зазначив, що у справах про застосування наслідків ч.3 ст.228 ЦК України (щодо стягнення з відповідача 2 на користь відповідача 1 коштів, а також стягнення цих же коштів з відповідача 1 в дохід держави) згідно з приписами статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру визначається у відсотковому співвідношенні до ціни позову, а не кількістю виконавчих документів.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відтак, у зв`язку з відмовою в позові судові витрати у справі по сплаті судового збору в сумі 24261,33 грн покладаються на прокурора.
Щодо цього, суд звертає увагу, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову відмовити повністю. 
Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 24261,33 грн (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят одна гривня 33 копійки) покласти на прокурора. 
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 04.05.2026.

Суддя  С.В.Сисин