ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 травня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 403/84/26
провадження № 22-ц/4809/934/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі: 

головуючого судді - Письменного О.А., 
суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2026 року (суддя Атаманова С. Ю.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з розподілу природного газу,- 

встановив:

У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» звернулось в суд з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу в розмірі 3286, 24 грн, яка утворилась за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2026 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу зі ОСОБА_1 .
Із зазначеною ухвалою не погодилось ТОВ «Газорозподільні мережі України», подало апеляційну скаргу, просило апеляційний суд скасувати ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2026 року у справі №403/24/26 про відмову у видачі судового наказу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню оскільки її постановлено у зв`язку з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, невідповідністю висновків суду обставинам справи. ОСОБА_1 є побутовим споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються заявником по об`єкту, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . ТОВ «Газорозподільні мережі України» безумовно вважає, що між ним та боржником існують договірні відносини, а тому вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу заявником виконано та у відповідності до ст. 165 ЦПК України належними доказами підтверджено виникнення права грошової вимоги до боржника. Вважає хибною думку суду, щодо відсутності доказу в матеріалах справи інформування споживача про фактичний обсяг споживання природного газу всіма об`єктами споживача, адже заява подана виключно про стягнення наявної заборгованості за житлово-комунальним договором.
Відповідно до вимог ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч.4, 5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що у лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» звернулось в суд з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу в розмірі 3286, 24 грн, яка утворилась щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 2-7).
26 квітня 2023 року ОСОБА_1 підписано заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Кількість зареєстрованих осіб за об`єктом газопостачання - АДРЕСА_1 , становить 4 особи. 
Заборгованість за послуги з розподілу природного газу заявник визначив в розмірі 3286, 24 грн.
До вказаної суми заборгованості нараховано 3% річних у сумі 64,78 грн та інфляційні втрати в розмірі 161,90 грн (а. с. 14).
Відмовляючи у видачі судового наказу на підставі пункту 1 частини першої статті 165 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви не вбачається безспірність виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Так, наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
Відповідно до ст. 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
У розумінні положень ст. 1, 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є власник (співвласник) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції встановив, що до матеріалів заяви про видачу судового наказу заявник долучив Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу, в якому зазначено, що за особовим рахунком НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 , кількість зареєстрованих осіб 4.
Тобто, у розумінні положень ст. ст. 67, 68 ЖК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» такі особи є солідарними боржниками, але у заяві вони не зазначені.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі від усіх боржників разом або від будь-кого з них окремо.
Проте, це право реалізується виключно у позовному провадженні, де суд досліджує питання правового статусу кожного з боржників.
Однак, судовий наказ є особливою спрощеною формою судового провадження, що передбачає відсутність судового розгляду та дослідження доказів. Тому заявник повинен надати вичерпну, достовірну та повну інформацію, що не викликає сумнівів.
Якщо зобов`язання є солідарним, це зобов`язує заявника вказати всіх боржників, інакше є ризик неповного або неправомірного стягнення.
Крім того, невказання інших боржників, які є солідарно відповідальними, порушує їхні процесуальні права, оскільки без повідомлення вони не можуть реалізувати своє право на заперечення проти наказу, а також унеможливлює повний розгляд справи навіть у межах наказного провадження.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось зі співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.
Можливість звернення з регресом не замінює належного виконання вимог процесуального законодавства щодо подання заяви про видачу судового наказу.
Відповідно до ст. 160, 161 ЦПК України, заява про видачу судового наказу має містити достовірні та повні відомості про боржника (або боржників), якщо зобов`язання є солідарним. Якщо таких осіб кілька - усі мають бути вказані.
Невиконання цієї вимоги є підставою для відмови у видачі судового наказу, а не лише процедурною неточністю.
Судовий наказ - це форма судового захисту, яка виключає змагальність сторін, тож до вимог заявника висуваються вищі стандарти точності та юридичної визначеності.
Ігнорування необхідності зазначати всіх солідарних боржників порушує суть та природу наказного провадження, і надання можливості в подальшому звертатись із регресом не усуває цього порушення.
Крім того, реалізація права на регрес виникає вже після виконання зобов`язання, тобто після фактичного погашення боргу за інших співвласників. Це не може бути виправданням для штучного уникнення зазначення цих осіб у заяві про видачу судового наказу.
Таким чином, право на регрес не спростовує обов`язку зазначати в заяві про видачу судового наказу всіх осіб, які несуть солідарну відповідальність. В іншому випадку це створює ризики зловживання процесуальними правами та порушення принципу рівності сторін, а також може спричинити подвійне стягнення з різних осіб за одним і тим самим зобов`язанням.
Посилання скаржника на те, що відсутність доказів в матеріалах справи про інформування споживача щодо фактичного обсягу споживання природного газу всіма об`єктами споживача, адже заява подана виключно про стягнення наявної заборгованості за житлово-комунальним договором не є підставою для відмови стягненні заборгованості за надання послуг з розподілу природного газу, є безпідставними, оскільки заявник не позбавлений права звернутись з відповідними вимогами до суду в порядку позовного провадження.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд роз`яснив заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першоїстатті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (частина перша статті 166 ЦПК України).
За таких обставин суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.
Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а підстави для скасування судового рішення відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» залишити без задоволення.
Ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:  

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л. М. Дьомич