ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА 

справа № 753/10672/26
провадження № 3/753/3232/26

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2026 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Коляденко П.Л., розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП (протокол серії ЕПР1 №642766), -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , повторно протягом року вчинив порушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: 16.04.2026 року о 23 год. 52 хв., рухаючись по вул. Дніпровська набережна, 15Є, у м. Києві, керував транспортним засобом «SYMPHONY», н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хода не стійка, мова не розбірлива. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, на місці зупинки та в лікаря-нарколога, в порушення вимог п. 2.5 ПДР, категорично відмовився.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи, згідно положень ст. ст. 268, 277-2 КУпАП, повідомлявся належним чином.
Враховуючи вище зазначені правові норми, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Також, право особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, за статтями 124, 130 КУпАП, на особисту участь у розгляді її справи чи участь її адвоката, встановлене частиною першою статті 268 КУпАП, не є абсолютним. Законом визначено випадки, коли справа не може розглядатися за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, однак розгляд справи за статтями 124, 130 КУпАП не належить до цих випадків.
Крім того, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Смірнов проти України» (2005 р.), у силу вимог параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється у залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням параграфу 1 статті 6 даної Конвенції.
При цьому до завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення наряду із охороною прав і свобод громадян віднесено в тому числі і виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Враховуючи викладене, з метою дотримання вимоги розумного строку відповідно до статті 6 параграфа 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаю можливим розглядати справу на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходжу до наступних висновків.
Статтями 251, 280 КУпАП визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.
Відповідно до загальних положень ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Згідно зі ст. 2 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.
При цьому згідно п. 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України від 09.11.2015 року № 1452/735, ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хода не стійка, мова не розбірлива.
За наведених обставин вважаю, що у працівників поліції були наявні передбачені законом підстави для проведення у ОСОБА_1 відповідного огляду на стан сп`яніння, про що працівник поліції і зазначив у протоколі про адміністративне правопорушення.
Факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння було зафіксовано на нагрудну камеру працівників поліції, запис якої було долучено до матеріалів справи. 
Так, із відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції, переглянутих в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_1 , одягнений у чорну куртку, коричневі штани та шолом, керуючи мотоциклом, не виконав вимогу працівників поліції про зупинку транспортного засобу та продовжив рух.
Як встановлено з відеозапису з відеореєстратора службового автомобіля, працівники поліції з метою зупинення вказаного транспортного засобу прослідували за ним до території житлового комплексу.
Так, з відеозапису з камери відеоспостереження житлового комплексу вбачається, що на територію парковки заїхав мотоцикл, водій якого, одягнений у чорну куртку та коричневі штани, зняв шолом. Після зупинки транспортного засобу водій залишив мотоцикл на паркомісці, а шолом сховав за автомобілем, який був припаркований поруч, після чого, пішки попрямував у двір житлового комплексу.  
В подальшому, як вбачається з відео з боді-камер, працівники поліції наздогнали вказану особу, якою виявився ОСОБА_1 , характерні зовнішні ознаки якого збігаються із харакретними ознаками зовнішністю та одягу особи, зафіксованої на відеозаписах з камер відеоспостереження житлового комплексу. ОСОБА_1  заперечив вчинення ним правопорушення, та повідомив, що рухався по території двору пішки. На відео присутні також інші дві людини – жінка та чоловік з зачіскою та бородою, плотної тілобудови, одягнений у сіру куртку, - зовнішність якого не відповідала особі, що зафіксована на відео з камери відеоспостереження ЖК. На вимогу працівника поліції пройти на парковку до мотоцикла, ОСОБА_1 відмовився, пояснив, що боїться взагалі куди-небудь пройти з поліцією, оскільки побоюється, що його доставлять до ТЦК. В ході спілкування працівниками поліції ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу «Драгер», однак від проходження такого огляду він відмовився, заперечуючи факт керування транспортним засобом та пояснюючи, що перебував на лавці у дворі, коли до нього підійшли працівники поліції, на що працівником поліції було роз`яснено наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. На відеозаписі у цей момент з`являється інший співробітник поліції, який повідомляє інспектору, який вів бесіду з порушником, про те, що вилучені у ОСОБА_1 ключі підходять до залишеного на парковці мотоцикла. Після цього працівники поліції повторно запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, від чого він відмовився. Також йому було запропоновано пройти відповідний огляд у закладі охорони здоров`я у лікаря-нарколога, однак від такої пропозиції він також категорично відмовився. На запитання працівників поліції щодо причин невиконання вимоги про зупинку транспортного засобу, ОСОБА_1 пояснив, що не зупинився через побоювання, пов`язані з діяльністю працівників ТЦК, - тим самим підтвердив його обізнаність про вимогу працівників поліції зупинитися та факт ухилення ним від виконання такої вимоги. 
Також з відеозапису встановлено, що будь-яка інша особа, серед присутніх на відео, не повідомила про керування нею вказаним транспортним засобом. Варто зазначити, що не вказав про це і сам ОСОБА_1 .
Таким чином, суд вважає, що за кермом транспортного засобу перебував саме ОСОБА_1 .
Згідно з положень ч. 2 ст. 130 КУпАП, відповідальність передбачена за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан сп`яніння.
Таким чином, відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного чи іншого сп`яніння, є порушенням вимог п. 2.5 ПДР та утворює самостійний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, у разі ознаки повторності.
Відсутність даних щодо відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом само по собі не свідчить про відсутність його вини у вчиненні інкримінованого правопорушення.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме: даних довідки щодо проведених заходів із встановлення повторності вчиненого адміністративного правопорушення, складеної ст. інспектором відділу адміністративної практики УПП у м. Києві ДПП ст. лейтенантом поліції Н. Миколаєнко, та постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2025 року, якою  ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.) з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік (справа №752/14393/25). 
З урахуванням наведеного, вважаю, що винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП – повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за обставин, встановлених у протоколі, підтверджена в повному обсязі.
Враховуючи те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, приходжу до висновку, що необхідним та достатнім є адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Крім того, враховуючи те, що транспортний засіб не перебуває у приватній власності порушника, стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу накладено бути не може.
Крім того, відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665,60 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 40-1, 130 ч. 2, 283-285 КУпАП, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665,60 грн.
Строк позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів обчислювати з дня винесення постанови про позбавлення цього права, у разі ухилення від здачі документа, що посвідчує право керування транспортними засобами - з моменту примусового вилучення такого документу.
Роз`яснити, що в разі несплати штрафу в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення постанови правопорушнику, сума штрафу буде стягнена в порядку примусового виконання постанови в подвійному розмірі.
Крім того, роз`яснити, що після закінчення призначеного строку позбавлення спеціального права, вилучене посвідчення водія повертається після успішного складання іспитів на право керування транспортним засобом.
Постанова судді пред`являється до примусового виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя